Постанова
Іменем України
 
31 січня 2019 року
м. Київ
 
справа №  283/47/18
провадження № 61-44970св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 
2018 року, у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М.,
ВСТАНОВИВ :
 
У січні 2017 року до місцевого суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. 
 
Позивач зазначав, що він на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 21 серпня 2002 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідач, який є сином позивача, зареєстрований у вказаному будинку та проживав у ньому 2005 року по 2007 рік.
 
ОСОБА_4 вказував, що з 2007 року ОСОБА_5 переїхав та з того часу з ним не проживає. Оскільки позивач є потерпілим першої категорії від аварії на Чорнобільській АЕС, має поганий стан здоров'я та потребує допомоги, його старший син ОСОБА_6 став проживати разом із ним у зазначеному будинку.
 
З 2007 року відповідач разом із позивачем не проживає, що підтверджується довідкою Малинської міської ради від 15 грудня 2017 року, а реєстрація його місця проживання перешкоджає позивачу вільно розпоряджатись його майном. Наведене стало підставою для звернення ОСОБА_4 із даним позовом до суду. 
 
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області 
від 03 липня 2018 року, у складі судді Тимошенка А. О., позов задоволено. Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із відсутністю відповідача у будинку позивача, починаючи з 2007 року без поважних причин, він втратив право користування ним. Посилання на можливість існування нестерпних умов проживання, пов'язаних зі зловживанням ОСОБА_6 алкогольними напоями не є поважною причиною відсутності відповідача впродовж тривалого проміжку часу, оскільки наявні у матеріалах справи докази вказують на таку поведінку ОСОБА_6 лише в 2014-2015 роках. 
 
Постановою апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2018 року рішення місцевого суду скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що факт проживання відповідача у будинку у 2017 році підтверджений відповідним доказом, а також необхідність працювати і наявний конфлікт між братами, що вказують на поважні причини періодичної відсутності відповідача, спростовують наведені у позовній заяві доводи та не свідчать про існування підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком. 
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року, ОСОБА_4 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судоми норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на подання позивачем доказів, достатніх для встановлення обставини непроживання відповідача у житловому будинку АДРЕСА_1, що були безпідставно залишені поза увагою апеляційним судом. 
 
У запереченні на касаційну скаргу відповідач вказує на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, а також на необґрунтованість доводів, які містить касаційна скарга. 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР та частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.
 
Згідно із частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Судами встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві власності.
 
У вказаному будинку, окрім позивача, зареєстрований також і ОСОБА_5, який є відповідачем по справі.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 посилався на те, що відповідач не проживає у будинку понад встановлений законом строк без поважних причин. 
 
В обґрунтування наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, позивач посилався на надану ним довідку депутата Малинської міської ради Житомирської області від 15 грудня 2017 року, що складена зі слів сусідів позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які проживають поруч по АДРЕСА_2, згідно якої у будинку АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_6; ОСОБА_5 не проживає в даному будинку з 2007 року.
 
Водночас, відповідачем до суду першої інстанції, із відповідним обґрунтуванням причин пропуску встановленого судом строку для подання доказів, подано клопотання про приєднання до матеріалів справи довідки депутата Малинської міської ради від 23 березня 2018 року. Із даної довідки, дослідженої судом, вбачається, що вона була складена зі слів сусідів, які проживають на інших вулицях, та підтверджує те, що в будинку АДРЕСА_1 відповідач проживав нетривалий строк: з кінця травня до середини червня 2017 року та з початку вересня до середини жовтня 2017 року.
 
Таким чином, за наявності двох рівнозначних довідок, виданих різними депутатами Малинської міської ради, що містять протилежні фактичні дані, та за відсутності інших доказів, поданих позивачем, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4  
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не було повно і всебічно з'ясовано обставини справи, на які посилалися сторони, безпідставні, оскільки судом апеляційної інстанції встановлені фактичні обставини справи, доказам по справі надана належна оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 
2018 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                 В. С. Висоцька
 
В. В.Пророк
 
І. М.Фаловська