Постанова                                          
Іменем України
 
30 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 515/2177/16-ц
провадження № 61-33496 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Одеської області 
від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., 
Черевка П. М., Громіка Р. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина належну їй на праві власності земельну ділянку площею 3,8 га. У встановленому законом порядку вона прийняла спадщину після смерті матері та 19 січня 2000 року отримала свідоцтво про право власності на спадщину за законом. 
 
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 листопада 2000 року визнано недійсним видане їй свідоцтво про право власності у порядку спадкування за законом від 19 січня 2000 року, та визнано за ОСОБА_2.(онук ОСОБА_5, який на той час був неповнолітнім) у порядку спадкування за заповітом від 27 березня 1996 року після смерті ОСОБА_5 право власності на будинок, розташований по АДРЕСА_1 та на земельну частку (пай), площею 3,8 умовних кадастрових гектар. 
 
З довідки, виданої 23 грудня 2016 року архівним відділом Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області їй стало відомо, що у протоколах сільської ради за період з 1994-1996 років відсутні рішення про покладення на секретаря Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області повноважень на вчинення нотаріальних дій у 1996 році, зокрема посвідчення заповітів.
 
Посилаючись на те, що на виконання вимог статті 541 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР) оспорюваний заповіт у встановленому законом порядку не посвідчено, про що їй стало відомо лише у грудні 2016 року, позивач просила визнати недійсним заповіт складений 
27 березня 1996 року на ім'я ОСОБА_2, посвідчений секретарем Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області Кічук В. П.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів на підтвердження того, що секретар Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області Кічук В.П. у передбаченому законодавством порядку був уповноважений на вчинення нотаріальних дій, зокрема посвідчувати оспорюваний заповіт від 27 березня 1996 року, не надано, а тому вказаний правочин у встановленому законом порядку не посвідчений. Разом з тим, позивач звернулась до суду за захистом порушеного права зі спливом позовної давності, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки про наявність заповіту їй було відомо ще у 2000 року, однак протягом шістнадцяти років вона не зверталась до суду з вимогами про визнання його недійсним. Посилання позивача на те, що про відсутність нотаріального посвідчення їй стало відомо лише у грудні 2016 року суд відхилив, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не була позбавлена можливості звернутись до архівного відділу Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області з запитом щодо наявності повноважень секретаря сільської ради на вчинення нотаріальних дій, раніше, ніж у 2016 році.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.
 
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 від 27 березня 1996 року, посвідчений секретарем Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області Кічук В. П.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позову, оскільки відповідно до статті 76 ЦК Української РСР 1963 року перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тоді як про відсутність нотаріального посвідчення заповіту від 27 березня 1996 року, ОСОБА_1 дізналась лише 23 грудня 2016 року. Ураховуючи відсутність доказів на підтвердження наявності повноважень секретаря сільської ради посвідчувати заповіт, оспорюваний правочин не може вважатись укладеним з додержанням встановленої нотаріальної форми, а тому підлягає визнанню недійсним. 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2017 року, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що про порушення свого права позивачу стало відомо у 2000 році за наслідками ухвалення судового рішення про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом. У межах строку позовної давності вона не зверталась до суду, у тому числі не вживала заходів з метою отримання інформації щодо наявності/відсутності у секретаря Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області Кічук В. П. повноважень на вчинення нотаріальних дій, питання про визнання поважними причин пропуску позовної давності ОСОБА_1 не ставила. Крім того, з відповідним запитом про витребування інформації щодо наявності повноважень у секретаря сільської ради виконувати нотаріальні дії, позивач звернулась лише після ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним, заявленого з інших підстав.
 
У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення (відзив) ОСОБА_1 на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду- без змін.
 
Заперечення мотивовано тим, що з 2000 року їй дійсно було відомо про наявність оспорюваного заповіту, однак питання наявності повноважень у секретаря сільської ради на вчинення нотаріальних дій вона не вивчала. При визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість знати про обставини такого порушення, тоді як у неї не було такої можливості, а також обов'язку здійснювати перевірку осіб щодо правомірності вчинення нотаріальних дій, та вона не є особою, яка має доступ до нотаріальної таємниці.
 
Рух справи у Верховному Суді
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року  
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). 
 
05 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами установлено, що 27 березня 1996 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений секретарем Дмитрівської сільської ради народних депутатів 
Кічук В. П., за яким усе належне їй майно заповіла онукові - ОСОБА_2
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Позивач є дочкою, а відповідач внуком  спадкодавця. 19 січня 2000 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на спадщину за законом на земельну ділянку площею 
3,8 га. 
 
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 листопада 2000 року визнано недійсним видане ОСОБА_1 свідоцтво про право власності у порядку спадкування за законом, та визнано за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 на будинок, розташований по АДРЕСА_1 та на земельну частку (пай), площею 3,8 умовних кадастрових гектар. 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому до правовідносин, що виникають із спадкування, підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР1963 року у редакції, чинній на момент їх виникнення.
 
Частинами першою та другою статті 524 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. 
 
Відповідно до статті 541 ЦКУкраїнсько РСР, який був чинним на час складання спірного заповіту, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
 
Стаття 47 ЦК Української РСР1963 року передбачає, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
 
Згідно з положеннями статей 1, 37 Закону України «Про нотаріат», у редакції  чинній на час складання спірного заповіту, у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, зокрема, посвідчення заповітів (крім секретних), вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.
 
Пунктом 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (у редакції, чинній на момент посвідчення заповіту), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.
 
Відповідно до інформації, наданої 23 грудня 2016 року архівним відділом Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області, у результаті вивчення протоколів виконкомів та сесій Дмитрівської сілської ради Одеської області за період з 1994 року по 1996 року рішення про покладення обов'язків вчинення нотаріальних дій на секретаря Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області не виявлено. 
 
Таким чином, обгрунтованими є висновки  судів попередніх інстанцій про відсутність підстав вважати оспорюваний заповіт таким, що посвідчений з дотриманням вимог закону.
 
Разом з тим, визнаючи помилковим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання заповіту недійсним зі спливом позовної давності, посилаючись на те, що про порушене права вона дізналась лише 23 грудня 2016 року - після отримання з архівного відділу інформації про відсутність рішення виконавчого комітету щодо надання повноважень секретарю сільської ради на вчинення нотаріальних дій на час складання заповіту, апеляційний суд не урахував наступного.
 
Згідно пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. 
 
Відповідно до статей 71, 74, 75 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
 
Згідно статті 80 ЦК Української РСР1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.
 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
 
Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.
 
Установлено, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 листопада 2000 року визнано недійсним видане ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на спадщину за законом та визнано за 
ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом від 27 березня 1996 року після смерті ОСОБА_5 право власності на будинок, розташований по АДРЕСА_1 та земельну частку (пай), площею 3,8 умовних кадастрових гектар. 
 
ОСОБА_1 приймала участь у справі, не оспорювала заповіт і частково визнавала позов, зокрема не заперечувала про визнання за ОСОБА_2 права власності на  будинок в порядку спадкування за заповітом, однак вважала, що вона має права на грошовий вклад та земельну ділянку, оскільки вона проживала разом з матір'ю та поховала її.
 
Аналізуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що початок перебігу позовної давності починається від дня коли особа могла довідатись про її порушене права, а тому позивач достовірно знаючи з 2000 року про наявність оспорюваного заповіту від 27 березня 1996 року, не була позбавлена можливості дізнатись чи був він посвідчений у встановленому законом порядку. 
 
Крім того, у серпні 2016 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, посилаючись на невідповідність форми його складення та на те, що він не відповідав дійсній волі її матері. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено, після чого ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним заповіту з інших підстав, попередньо отримавши довідку архівного відділу Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області про відсутність рішення Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про покладення на секретаря сільської ради за період з 1994 року по 1996 року обов'язків вчинення нотаріальних дій. 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами та належно оцінивши їх, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що про порушення свого права ОСОБА_1 могла дізнатися у 2000 році при розгляді справи за позовом ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно за заповітом. Оскільки із зазначеним позовом вона звернулась до суду у грудні 2016 року, тобто з пропуском позовної давності, місцевий суд обгрунтовано відмовив у задоволенні її вимог за спливом позовної давності.
 
Апеляційний суд допустив неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело скасування законного та обгрунтованого рішення суду першої інстанції, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з залишенням у силі рішення суду першої інстанції. 
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Щодо вирішення судових витрат
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Україниякщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, з позивача 
ОСОБА_1на користь відповідачапідлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 768, 00 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року скасувати, рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 березня 
2017 року залишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768, 00 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                                     С. О. Карпенко
 
В. О. Кузнєцов
 
С. О. Погрібний
 
Г. І. Усик