Постанова
Іменем України
 
28 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 204/2666/17
 
провадження № 61-47345св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська, Державне казначейство України в особі Головного Управління в Дніпропетровській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 
10 листопада 2017 року у складі судді Черкез Д. Л. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Єліхаренко І. А., Свистунової О. В., Лаченкової О. В., 
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
 
Короткий зміст позовних вимог:
 
У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська, Державного Казначейства України в особі Головного Управління в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 30 грудня 2016 року на офіційному сайті Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з'явився інформаційний лист «Щодо вжиття заходів загального характеру зумовлених порушеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які встановлені рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09 жовтня 2014 року у справі «Чанєв проти України». 
 
У вказаному листі зазначено, що враховуючи наведене та практику ЄСПЛ, з метою недопущення прав на свободу та особисту недоторканість судом під час проведення підготовчого судового засідання необхідно врахувати, що застосування частини третьої статті 331 КПК України під час підготовчого провадження є помилковим та не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального законодавства.
 
В кримінальній справі № 200/25455/15-к підготовче провадження тривало з 
04 грудня 2015 року по 30 березня 2016 року. За вказаний період суд тричі - 04 грудня 2015 року, 27 січня 2016 року, 23 березня 2016 року, порушуючи вимоги законодавства, продовжував тримання під вартою, де відповідно до тексту ухвал керувався одночасно статями 314, 315 та 331 КПК України, що є неприпустимим. При цьому ще при першій ухвалі, що видно в її тексті, позивач, наголошував про незаконність застосування статті 331 КПК України під час підготовчого провадження, але суд думкою позивача не погодився. 
 
При цьому позивач посилається на постанову Верховного Суду України 
від 02 грудня 2015 року по справі № 6-2203цс15, статтю 56 Конституції України, статі 16, 23 ЦК України, пункту 5 статті 3, частину третю статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
 
Обставиною, яка в даному випадку надає право на відшкодування є: інше судове рішення в розумінні пункту 1-1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 
2014 року у справі «Чанєв проти України», яке відповідно до Конституції України, КПК України, Закону України «Про застосування практики ЄСПЛ» є частиною національного законодавства та має наднаціональний статус. Вважати, що дане рішення ЄСПЛ не підпадає під визначення статті 2 Закону є його штучним, безпідставним звуженням, а отже звуженням прав позивача. 
Станом на день подання позову позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 921 600,00 грн. У зв'язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення моральної шкоди.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
 
Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська 
від 10 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано передчасністю заявлених позовних вимог та відсутністю на час ухвалення рішення місцевим судом правових підстав для їх задоволення.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.
 
Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська 
від 10 листопада 2017 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:
 
21 листопада 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 
10 листопада 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від
13 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
 
Заявник зазначає, що підставою заявлених позовних вимог ОСОБА_4 є те, що рішенням ЄСПЛ в справі «Чанєв проти України» встановлено, що ухвали від 04 грудня 2015 року, 27 січня 2016 року та 23 березня 2016 року Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська по справі 
№ 200/25455/15-к, якими ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартоє є незаконними. При цьому таке рішення є іншим судовим рішенням в розмінні пункту 1-1 статті 2 закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
 
Доводи інших учасників справи:
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.
 
Рух касаційної скарги:
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи 
№ 204/2666/17 з Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська.
 
10 січня 2019 року матеріали цивільної справи № 204/2666/17 надійшли до Верховного Суду.
 
15 січня 2019 року матеріали цивільної справи передано судді-доповідачу.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ: 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 01 лютого 2016 року.
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 січня 2016 року у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 26 березня 2016 року.
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська 
від 23 березня 2016 року у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 21 травня 2016 року. Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною четвертою статті 190 КК України, ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статі 190 КК України, ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України - призначено до судового розгляду.
 
На час розгляду даної справи в суді першої та апеляційної інстанцій, кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною четвертою статті 190 КК України, перебуває в провадженні Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська та судом не розглянута. 
 
Звертаючись до суд, ОСОБА_4 зазначав, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою був тричі незаконно продовжений позивачу ухвалами Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 
2015 року, 27 січня 2016 року та 23 березня 2016 року під час підготовчого судового засідання із застосуванням статті 331 КПК України, що порушує вимоги законодавства.
 
Норми права, які регулюють спірні правовідносини:
 
Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
За правилами частини першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
 
Згідно з частиною першою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. 
 
Згідно положень пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода.
 
Пунктом 1-1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.
 
Аналіз наведених норм права, дає підстави дійти висновку про те, що право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає лише за наявності, у даному випадку, незаконного взяття і тримання під вартою і такі дії повинні бути визнані протиправними в установленому законом порядку.
 
Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, встановив, що відповідних рішень національних судів, які б встановлювали протиправність або безпідставність тримання під вартою ОСОБА_4, та протиправність продовження йому строків тримання під вартою, позивачем не надано. Виправдувального вироку та/або ухвали про закриття кримінального провадження у кримінальній справі відносно ОСОБА_4 матеріали справи не містять. Справа по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною четвертою статті 190 КК України, знаходиться на розгляді у Бабушкінському районному суді міста Дніпропетровська. Суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з його передчасним заявленням.
 
Щодо доводів касаційної скарги:
 
Доводи касаційної скарги про те, що рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2014 року у справі «Чанєв проти України» є саме тим, в розумінні Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», судовим рішенням, яке встановлює протиправність продовження ОСОБА_4 строків тримання під вартою є безпідставними, оскільки вказане рішення ЄСПЛ стосується зовсім іншої справи, в якій встановлено вказані обставини.
 
Крім того, вказане рішення ЄСПЛ носить роз'яснювальний характер для національних судів щодо застосування норми права, та не встановлює наявність або відсутність протиправність або безпідставність певних дій або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду для інших справ.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська 
від 10 листопада 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 13 листопада 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська