Постанова
Іменем України
 
05 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 754/9355/15-ц  
провадження № 61-9746св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Мартєва С. Ю.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,           
відповідач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року у складі суддів:                   Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В., 
В С Т А Н О В И В :
У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання недійсними договорів. 
Позов мотивовано тим, що 23 жовтня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 20 000 доларів США зі строком погашення до 23 жовтня 2022 року та сплатою процентів у розмірі 12,25 % річних. Також між сторонами був укладений договір іпотеки від 23 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Морозовою С. В. Вказував, що кредитний договір є недійсним, оскільки істотна умова договору (порядок видачі та погашення кредиту) не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Інструкції про касові операції в банках України, а саме: пункт 2.5 кредитного договору де вказано, що для повернення кредитних коштів банк використовує рахунок          № НОМЕР_1, та пункт 2.6 договору, згідно якого кредит надається позичальнику в готівковій формі через касу кредитора. Тобто вказаними пунктами договору передбачено видачу та повернення готівкової іноземної валюти фізичній особі через касу банку з внутрішнього аналітичного рахунку банку, призначеного для обліку наданих кредитів, або безготівковим способом шляхом ініціювання клієнтом платежу з рахунку банку. Поточними рахунками клієнта, згідно плану рахунків в банках України, затвердженому Постановою правління НБУ № 280 від 17 червня 2004 року, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 року за № 919/9518, є рахунки 2620, які призначені для обліку коштів клієнта. Таким чином використання банком для повернення суми кредиту позичальником рахунку                                        № НОМЕР_1 суперечить вимогам законодавства України. Договір на обслуговування  вказаного рахунку між банком та позивачем не укладався. 
Крім того, відповідачем всупереч пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 55, 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та розділу 2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного банку України від 10 травня                  2007 року № 168, не було повідомлено у письмовій формі про кредитні умови та валютні ризики. Позивач зазначав, що кредитний договір був підписаний ним під впливом обману, оскільки перед укладенням договору банк навмисно ввів його в оману через свідомо не надану інформацію про умови кредитування, ціну, способи розрахунку, переваги та недоліки кредитування. Також, під час укладення кредитного договору сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри процентної ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам та не відповідають сукупній вартості кредиту.
Посилаючись на викладені обставини просив визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір від 23 жовтня 2007 року та договір іпотеки                  від 23 жовтня 2007 року, укладені між ОСОБА_4 та ПАТ «Альфа-Банк».
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним з моменту підписання кредитний договір від 23 жовтня 2007 року № 800002338, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Альфа-Банк», договір іпотеки від 23 жовтня 2007 року № 800002338-И, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Альфа-Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрований в реєстрі під № 7862.
Стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати експертизи у розмірі 5 296 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не мав права на використання аналітичних внутрішньобанківських рахунків на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти на рахунки, відмінні від поточного, що є грубим порушенням Генеральної ліцензії Банку, Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України. Таким чином, судом встановлено, що пункт 2.5 кредитного договору суперечить встановленому чинним законодавством порядку повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України &q?му;Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, положенням Генеральної ліцензії банку, що дозволяла Банку проведення операцій з іноземною валютою, Декрету Кабінету Міністрів України &q?ет;Про валютне регулювання та валютний контроль&q?ег;, статті  162 КУпАП, а тому є недійсним, оскільки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України. Недійсність пункту щодо видачі та погашення кредиту за кредитним договором тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки за відсутністю шляхів видачі та погашення кредиту кредитний договір виконувати не можливо.
Також суд виходив із того, що оспорюваний кредитний договір був підписаний позивачем під впливом обману з боку банку, а також сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам. Перед укладенням договору банк навмисно ввів позивача в оману через свідомо ненадану інформацію, яку повинен був надати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами та недоліками існуючих на час укладання договору схем кредитування та інше. При цьому суд послався на висновок                                судово-економічної експертизи № 6987/6988/16-45 від 26квітня 2016 року, згідно якого розрахунково підтверджується, що реальна процентна ставказа договором становить 13,76 %, сукупна вартість споживчого кредиту становить 46 451,78 доларів США; 
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року рішення  Деснянського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, про що свідчить його підпис на кредитному договорі.
Зі змісту кредитного договору, підписаного позивачем, сторони договору погодили, що підпис позичальника на договорі є письмовим підтвердженням ознайомлення позичальника у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також надання позичальнику іншої інформації, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство. Отже, ОСОБА_4 погодився з умовами кредитного договору, в тому числі в частині, що стосуються повернення кредиту та відсоткової ставки, підписавши кредитний договір особисто і без застережень. Позивач також не відмовився від виконання кредитного договору, тривалий час користувався кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору.
Посилання позивача на порушення банком інструкції про касові операції в банках України, суд оцінив критично, оскільки рахунок № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за договором, сторони погодили у кредитному договорі, позивач не звертався до банку з пропозицією зміни умов договору в цій частині, тривалий час сплачував кошти на цей рахунок. Крім того, зазначена обставина не звільняє позивача від зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, та не дає підстав для висновку, що кредитний договір в цій частині, чи в цілому є недійсним. 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду,                ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновком судово-економічної експертизи було підтверджено, що реальна процентна ставка за кредитним договором та сукупна вартість кредиту не відповідають визначеним у кредитному договорі, проте судом апеляційної інстанції не було надано оцінки вказаному висновку. Ненадання під час укладення кредитного договору відповідачем повної та об'єктивної інформації щодо реальної процентної ставки, що призводить до збільшення обсягу відповідальності є обманом зі сторони відповідача. Також судом апеляційної інстанції не в повному обсязі були досліджені матеріали справи, а також підстави визнання кредитного договору недійсним. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги на те, що використання рахунку № НОМЕР_1 суперечить вимогам законодавства України, оскільки призначений лише для внутрішньобанківського обліку, договору на обслуговування вказаного рахунку між банком та позичальником не укладалось і вказаний рахунок не є рахунком клієнта. Ненадання оцінки вказаним доказам викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості суду апеляційної інстанції.  
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
Суди установили, що 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та                              ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 800002338 на суму                       20 000 доларів США зі сплатою процентної ставки у розмірі 12,25 % річних строком до 23 жовтня 2022 року. Рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за договором № НОМЕР_1.
Крім того, 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Альфа-Банк» укладено іпотечний договір земельної ділянки № 800002338-И, за умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку належну йому на праві власності земельну ділянку, кадастровий номер № НОМЕР_2, площею 0,2000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
Пунктом 2.10. кредитного договору передбачено, що детальний розпис сукупної вартості кредиту, з урахуванням реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту, виду, предмету та вартості супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань позичальника визначені додатком № 1 до цього договору.
Згідно пункту 5 кредитного договору графік здійснення платежів з повернення кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням, реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту, видів, предмету та вартості супутніх послуг викладений в додатку № 1 до договору, який є його невід'ємною частиною.
Відповідно до пункту 6 кредитного договору підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням отримання ним свого примірнику цього договору в дату його укладення та ознайомлення ним у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також інформації, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство.
Згідно частини третьої статті 509 ЦК України, зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
 
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема, це є відсоткова ставка та ціна договору.
Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою                            статті 203 цього Кодексу.
Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За правилами частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення;    в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
За змістом статті 1054 ЦК Українита статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.
Відповідно до пункту 4 розділу 1 кредитного договору інші істотні умови цього договору викладені у розділі № 2 «Загальні умови кредитування», який є невід'ємною частиною цього договору.
Відповідно до пункту 2.1 розділу № 2 «Загальні умови кредитування» позичальник гарантує, що перед укладенням договору він в повній мірі ознайомлений з умовами надання кредиту, в тому числі сукупною вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, що використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним,в разі якщо повернення кредиту відбувається у валюті відмінній від валюти зобов'язання, реальною процентною ставкою, абсолютним значенням подорожчання кредиту, а також іншою інформацією згідно з вимогами чинного законодавства України.  
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд обґрунтовано виходив із відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, у зв'язку з порушенням Закону України «Про захист прав споживача», оскільки позивач був ознайомлений із умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, про що свідчить його підпис на кредитному договорі.
Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що зі змісту кредитного договору, підписаного позивачем, сторони договору погодили, що підпис позичальника на договорі є письмовим підтвердженням ознайомлення позичальника у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також надання позичальнику іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство. 
Отже, ОСОБА_4 погодився з умовами кредитного договору, в тому числі в частині, що стосуються повернення кредиту та відсоткової ставки, підписавши кредитний договір особисто і без застережень, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору.
Також, апеляційним судом вірно зазначено про те, що рахунок                                       № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за договором, сторони погодили у кредитному договорі, позивач не звертався до банку з пропозицією зміни умов договору в цій частині, тривалий час сплачував кошти на цей рахунок. 
Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновок судово-економічної експертизи від 26 квітня 2017 року не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.                  Як вбачається із вказаного висновку судово-економічної експертизи реальна процентна ставка за кредитним договором становить 13,76 %, а не 12,25 %, сукупна вартість споживчого кредиту становить 46 451,78 доларів США, при цьому зазначено, що розбіжність між показниками полягає у тому, що у додатку № 1 до договору від 23 жовтня 2007 року не враховано прогнозну вартість страхових платежів за весь період кредитування, які позичальник за умовами договору сплачує щорічно.
Розділ № 2 «Загальні умови кредитування» містить інформацію про сукупну вартість кредиту та вартість всіх сукупних послуг, у тому числі послуг на страхування, зокрема пунктом 3.1.2 передбачено, що до банку мають бути надані належним чином завірені копії платіжних документів, що підтверджують сплату позичальником страхової премії (платежу) за договором страхування. За таких обставин позивачу, при укладенні кредитного договору було відомо про необхідність сплати страхового платежу за договором добровільного страхування від нещасного випадку позичальника банку від 20 листопада 2012 року.      
Доводи касаційної скарги щодо упередженості суду апеляційної інстанці,  обгрунтовані виключно припущеннями і нічим не доведені та не свідчать про існування обставин, які викликають сумнів у неупередженості та об'єктивності суддів.  
Таким чином доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного                суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення. 
 
Рішення апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                      С. П. Штелик 
 
                                                                             В.С. Висоцька    
 
                                                                             С.Ю.Мартєв