ПОСТАНОВА
Іменем України

31 січня 2019 року 
Київ
справа №465/3058/15-а
адміністративне провадження №К/9901/12054/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі міста Львова про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Франківського районного суду міста Львова у складі судді Дзеньдзюри С.М. від 14 грудня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Довгополова О.М., Гудима Л.Я., Святецького В.В. від 16 серпня 2016 року, 

В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі міста Львова, у якому просив: 
визнати неправомірним проведення попереднього розрахунку пенсії за віком відповідно до положень частини 3 статті 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", застосування при проведенні попереднього розрахунку пенсії за віком показника середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2007 рік - 1 197,91 грн., застосування при проведенні попереднього розрахунку доплати до пенсії за віком за 6 повних років понад 35 років страхового стажу розміру мінімальної пенсії за віком станом на 1 квітня 2011 року - 764 грн.; 
зобов'язати відповідача вчинити дії з проведення попереднього повного й обґрунтованого письмового розрахунку, що відповідає чинному законодавству України, його пенсії за віком за правилами призначення пенсії за віком вперше, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2012, 2013 та 2014 роки - 2 960,79 грн., проведення попереднього повного й обґрунтованого письмового розрахунку, що відповідає чинному законодавству України, доплати до пенсії за віком позивачу, за 6 повних років понад 35 років страхового стажу із застосуванням розміру мінімальної пенсії за віком станом на 1 січня 2015 року - 949 грн.
В обґрунтування позову посилається на те, що з січня 1996 року отримує пенсію за вислугу років, призначену згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". 17 січня 2015 року досяг шестидесятирічного віку, після досягнення якого отримав право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". З метою прийняття рішення щодо доцільності відмови від пенсії за вислугу років та звернення за призначенням пенсії за віком 12 березня 2015 року звернувся із заявою до УПФУ у Франківському районі м. Львова в якому просив надати йому попередній розрахунок належної йому пенсії за віком. Листом УПФУ у Франківському районі м. Львова від 23 березня 2015 року був повідомлений, що розмір належної йому пенсії за віком повинен становити 2437,48 грн. При чому, при обчисленні цього розміру Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі міста Львова застосовувало показник середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузі економіки 1197,91 грн., посилаючись на Закон України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи". Вказує, що Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не містить вказівки на необхідність застосування при обчисленні пенсії за віком показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки 1197,91 грн. Окрім цього, зазначає, що наданий відповідачем попередній розрахунок пенсії за віком не відповідає положенням Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та створює перешкоди для здійснення права позивача на соціальний захист, оскільки вважає, що після його звернення за призначенням пенсії за віком Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі міста Львова здійснить її розрахунок таким самим чином, що призведе до суттєвого зниження розміру належної йому, відповідно до чинного законодавства України, пенсії за віком. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Франківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що попередній розрахунок розміру пенсії, яку позивач теоретично міг би отримувати у випадку переведення на пенсію за віком, не створює жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення його прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з постановою Франківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2015 року та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та задовольнити адміністративний позов.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційна скарга подана 20 вересня 2016 року.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 465/3058/15-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.
Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.
У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності також Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, КАС України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Верховного Суду Берназюка Я.О.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.О. від 03 травня 2018 року прийнято до свого провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Франківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач з січня 1996 року отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
17 січня 2015 року позивач досяг шістдесятирічного віку, внаслідок чого отримав право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".
З метою прийняття рішення щодо доцільності відмови від пенсії за вислугу років та звернення за призначенням пенсії за віком 12 березня 2015 року позивач звернувся із заявою до Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова, в якій просив надати йому попередній розрахунок належної йому пенсії за віком.
Листом від 23 березня 2015 року № 35-П/8 Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова повідомило його, що розмір пенсії за віком, обчислений з врахуванням загального стажу роботи 41 рік 6 місяців 3 дні, коефіцієнта стажу з врахуванням кратності 1,35 - 0,56025 та середньомісячної заробітної плати за період роботи з 01.07.2000 року до 28.02.2015 року (індивідуальний коефіцієнт - 3,56361), становив би 2437,48 грн., з них: 2391,64 грн. пенсія і 45,84 грн. доплата за понаднормативний стаж. Також відповідач зазначив, що при обчисленні розміру пенсії застосовано показник середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузі економіки, за 2007 рік - 1197,91 грн.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що наданий відповідачем попередній розрахунок пенсії за віком не відповідає положенням Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та створює перешкоди для здійснення права позивача на соціальний захист, оскільки вважає, що після його звернення за призначенням пенсії за віком Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова здійснить її розрахунок таким самим чином, що призведе до суттєвого зниження розміру належної йому відповідно до чинного законодавства України пенсії за віком. 
Від Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_2 не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 10 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника) призначається один з видів пенсії за її вибором.
Відповідно до статті 45 цього Закону переведення з одного виду пенсії на інший проводиться з дня подання заяви з усіма необхідними документами.
Також статтею 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" передбачено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, визначається пенсія одна за їх вибором.
Таким чином, наведеними нормами законодавства передбачено право особи, яка має одночасно право на різні види пенсії, самостійно обирати один з видів, а також переводитись з одного виду пенсії на інший.
Разом з тим для переведення пенсіонера з одного видку пенсії на інший передбачена певна процедура, яка регулюється Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).
Зокрема, пунктом 1.5 Порядку № 22-1 визначено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший подається до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.
Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заява про переведення з одного виду пенсії на інший приймається органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.
Згідно з пунктом 4.3 даного Порядку не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для переведення з одного виду пенсії на інший орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо переведення з одного виду пенсії на інший. Рішення про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов'язків) та завіряється печаткою управління.
Пунктом 4.7 Порядку № 22-1 передбачено, що орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
А відповідно до пункту 4.10 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження всіх необхідних документів для виплати пенсії орган, що призначає пенсію, повинен їх розглянути та прийняти відповідне рішення, яке оформлюється розпорядженням.
Таким чином, переведення з одного виду пенсії на інший відбувається за певною процедурою з прийняттям органом, що призначає пенсію, відповідного рішення, яке може бути оскаржене у встановленому законодавством порядку, в тому числі і до суду. 
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 520/8695/17.
Натомість, попередній розрахунок розміру пенсії, яку позивач теоретично міг би отримувати у випадку переведення на пенсію за віком, не створює жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення його прав.
Право на судовий захист гарантоване статтею 55 Конституції України. Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За змістом частини першої статті 4 КАС України рішення суб'єкта владних повноважень є нормативно-правовим або індивідуальним актом.
Нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
На цій підставі колегія суддів доходить до висновку про те, що попередній розрахунок пенсії є формою надання консультації пенсіонеру, не є рішенням суб'єкта владних повноважень, оскільки не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, а лише носить інформаційний характер.
Таким чином, встановивши, відсутність рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які б створювали певні правові наслідки для позивача або порушували його права, суди дійшли висновку про неможливість перевірки правильності обчислення попереднього розміру пенсії ОСОБА_2
Натомість, колегія суддів зазначає, що питання стосовно правильності нарахування пенсії ОСОБА_2 відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" може бути вирішеним в майбутньому у разі прийняття Управлінням Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова передбаченого законодавством рішення щодо переведення позивача на пенсію за віком та оскарження такого рішення ним в судовому порядку.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
В справі "East/West Alliance Limited" проти України" (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).
Крім того, у пункті 227 рішення у справі "Кудла проти Польщі" Суд вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), пункт 95 та рішення у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, пункт 157).
Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення судів у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в них повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до частини шостої статті 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Франківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                       Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                  М.І. Гриців
                                                                                                     Н.В. Коваленко