Постанова
Іменем України
 
18 грудня 2018 року
місто Київ
 
справа № 431/3977/15-ц
провадження № 61-3870св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_3,
відповідачі: Міністерство освіти і науки України, Державна казначейська служба України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Луганської області 
від 25 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Коротких О. Г., Авалян Н. М., Гаврилюка В. К.,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, Державної казначейської служби України про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 56 743, 25 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 11 143, 70 грн, одноразової матеріальної допомоги при розірванні контракту 4 124, 00 грн, компенсації за невикористані щорічні відпустки 70 809, 12 грн, разом на загальну суму 142 820, 07 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що він, ОСОБА_3, з 27 грудня 2000 року працював на посаді директора професійно-технічного училища № 68 м. Антрацита Луганської області Міністерства освіти і науки України. 25 травня 2005 року Міністерство освіти і науки України уклало з ОСОБА_3 контракт на строк з 01 липня 2005 року до 01 липня 2010 року. Наказом Міністерства освіти і науки України від 07 липня 2006 року № 524 ПТУ №68 м. Антрацита змінено назву на Державний професійно-технічний навчальний заклад «Антрацитівський професійний гірничий ліцей». Наказом Управління освіти і науки Луганської обласної державної адміністрації від 18 червня 2010 року № 722 переукладений контракт з ОСОБА_3 строком його дії з 01 липня 2010 року до 01 липня 2015 року. 
Наказом Міністерства освіти і науки України від 10 червня 2015 року № 230-к ОСОБА_3 звільнено з посади директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Антрацитівський професійний гірничий ліцей» згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. На час звільнення відповідач не сплатив ОСОБА_3 заробітну плату за період з липня 2014 року до дня звільнення з посади 01 липня 2015 року.
Заочним рішенням Старобільського районного суду Луганської області 
від 30 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 повністю задоволено.
Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 28 січня 2016 року заяву Міністерства освіти і науки України про перегляд заочного рішення Старобільського районного суду Луганської області задоволено, заочне рішення суду першої інстанції від 30 листопада 2015 року скасовано.
Повторним заочним рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 09 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з Міністерства науки і освіти України невиплачену заробітну плату в сумі 56 743, 25грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 11 143, 70 грн, одноразову матеріальну допомогу при розірванні контракту 4 124, 00 грн, компенсацію за невикористані щорічні відпустки 70 809, 12 грн, разом грошових коштів на загальну суму 142 820, 07 грн, а Державну казначейську службу України зобов'язано перерахувати стягнуту суму на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 у Публічному акціонерному товаристві Комерційного банку «ПРИВАТБАНК». Рішення про стягнення грошових коштів на загальну суму 142 820, 07 грн допущено до негайного виконання.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Міністерством освіти і науки України за контрактом, працював директором Державного професійно-технічного навчального закладу «Антрацитівський професійний гірничий ліцей» (далі - ДПТНЗ, Антрацитівський професійний гірничий ліцей) за контрактом і наказом Міністерства освіти і науки України від 10 червня 2015 року № 230-к його звільнено з посади згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. На момент звільнення роботодавець не здійснив повного розрахунку з ОСОБА_3, а тому підлягають стягненню грошові кошти в сумі 142 820, 07 грн.
Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 25 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач перебував у трудових відносинах безпосередньо з Управлінням освіти і науки Луганської обласної державної адміністрації (далі - Управління освіти і науки) і відповідно до умов контракту управління зобов'язується забезпечити умови щодо оплати праці. Управління освіти і науки є належним відповідачем у справі, втім позовні вимоги до нього ОСОБА_3 не заявлені.
ОСОБА_3, не погодившись із рішенням апеляційного суду, у вересні 2016 року звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, допустили порушення норм процесуального права. Заявник зазначає, що директор професійно-технічного навчального закладу державної форми власності призначається на посаду за результатами конкурсу, який проводиться відповідно Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти, шляхом укладення з ним трудового договору (контракту) центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері освіти, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані професійно-технічні навчальні заклади. За дорученням Міністерства освіти і науки України Управлінням освіти і науки в особі начальника ОСОБА_4 01 липня 2010 року переукладено з ОСОБА_3 контракт. На переконання заявника, апеляційним судом не враховано, що контракт з директором ДПТНЗ підписується міністром освіти і науки України або за його дорученням іншою відповідальною чи посадовою особою відповідно до повноважень, наданих відповідній обласній державній адміністрації.
Міністерство освіти і науки України подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що контракт від 01 липня 2010 року, на підставі якого працював ОСОБА_3, був укладений з Управлінням освіти і науки, а не з Міністерством освіти і науки України. Таким чином, належним відповідачем у справі є Управління освіти і науки.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 20 квітня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 29 січня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3, відповідно до контракту, укладеного з Міністерством освіти і науки України, з 27 грудня 2000 року працював на посаді директора професійно-технічного училища № 68 м. Антрацит Луганської області Міністерства освіти і науки України. 25 травня 2005 року між позивачем та Міністерством освіти і науки України в особі першого заступника міністра Жебровського Б. М., укладено ще один контракт про те, що ОСОБА_3 призначається на посаду директора професійно-технічного навчального училища № 68 м. Антрацит Луганської області на строк з 01 липня 2005 року до 01 липня 2010 року. На виконання наказу Міністерства освіти і науки України від 07 липня 2006 року № 524 професійно-технічне училище № 68 м. Антрацит, перейменовано на Державний професійно-технічний навчальний заклад «Антрацитівський професійний гірничий ліцей». За дорученням Міністерства освіти і науки України Управлінням освіти і науки в особі начальника ОСОБА_4 01 липня 2010 року контракт із ОСОБА_3 переукладено зі строком його дії до 01 липня 2015 року.
Наказом Міністерства освіти і науки України від 10 червня 2015 року № 230-к ОСОБА_3 звільнено 01 липня 2015 року з посади директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Антрацитівський професійний гірничий ліцей» згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. 
Суд першої інстанції вважав обґрунтованим наданий позивачем розрахунок заборгованості із заробітної плати.
Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить з їх системного аналізу.
Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Щодо трудового контракту
Згідно зі статтею 24 КЗпП України (в редакції від 16 червня 2010 року) укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (стаття 21 КЗпП України).
Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств).
За змістом частин першої-другої статті 20 Закону України «Про освіту» 
(в редакції від 11 червня 2008 року) навчальний заклад очолює його керівник (завідуючий, директор, ректор, президент тощо). Керівники навчальних закладів, що є у загальнодержавній власності і підпорядковані Міністерству освіти України, обираються за конкурсом і призначаються на посаду Міністерством освіти України шляхом укладання з ними контракту відповідно до порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно до частин першої-другої статті 24 Закону України 
«Про професійно-технічну освіту» (в редакції від 04 червня 2008 року) керівництво діяльністю державного професійно-технічного навчального закладу здійснює директор, якого призначає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері професійно-технічної освіти, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані професійно-технічні навчальні заклади. Директор державного 
професійно-технічного навчального закладу призначається на посаду за результатами конкурсу шляхом укладення з ним трудового договору (контракту) спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері професійно-технічної освіти, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані професійно-технічні навчальні заклади. 
Верховний Суд погоджується із доводами заявника про те, що згідно із наведеними нормами права призначення та звільнення керівника державного професійно-технічного навчального закладу здійснюється профільним міністерством. Поряд із цим помилковими є твердження заявника про те, що стягнення заробітної плати має відбуватись саме з Міністерства освіти і науки України з огляду на таке.
Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, а також створені ними структурні підрозділи з питань професійно-технічної освіти (місцеві органи управління професійно-технічною освітою) належать до органів управління професійно-технічною освітою (стаття 6 Закону України «Про професійно-технічну освіту»). 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 січня 2009 року № 42-р «Питання управління окремими державними професійно-технічними навчальними закладами, підпорядкованими Міністерству освіти і науки» передано для тимчасового виконання обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям такі функції з управління підпорядкованими Міністерству освіти і науки державними професійно-технічними навчальними закладами, що проводять підготовку кваліфікованих робітників за професіями для регіональних ринків праці: здійснення матеріально-технічного і фінансового забезпечення навчальних закладів. При цьому фінансове забезпечення здійснюється через централізовані бухгалтерії навчальних закладів і установ професійно-технічної освіти, які утримуються за рахунок видатків місцевого бюджету на підготовку кадрів у професійно-технічних навчальних закладах, що враховуються при визначенні обсягів міжбюджетних трансфертів.
У Додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 січня 2009 року № 42 наведено перелік підпорядкованих Міністерству освіти і науки України державних професійно-технічних навчальних закладів, що проводять підготовку кваліфікованих робітників за професіями для потреб економіки. Антрацитівський професійний гірничий ліцей відсутній у зазначеному переліку.
Згідно зі статтею 97 Бюджетного кодексу України (в редакції від 31 травня 2015 року) до трансфертів, що надаються з Державного бюджету України, місцевим бюджетам належить субвенція на підготовку робітничих кадрів.
Відповідно до частини першої статті 103-3 Бюджетного кодексу України субвенція на підготовку робітничих кадрів спрямовується на оплату поточних видатків професійно-технічних та інших навчальних закладів державної та комунальної власності, які надають послуги з підготовки кваліфікованих робітників на умовах державного замовлення.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 7 «Деякі питання надання субвенції на підготовку робітничих кадрів з державного бюджету місцевим бюджетам» (чинної на момент звільнення позивача) розпорядниками субвенції за місцевими бюджетами є структурні підрозділи з питань освіти і науки обласних, Київської міської державної адміністрації, які визначаються рішенням відповідної місцевої ради про такий бюджет згідно із законодавством.
Субвенція спрямовується на оплату поточних видатків професійно-технічних та інших навчальних закладів державної та комунальної власності, які надають послуги з підготовки кваліфікованих робітників на умовах державного замовлення.
Апеляційним судом встановлено, що відповідно до наказу від 18 червня 2010 року № 722 Управління освіти і науки переукладено контракт з позивачем ОСОБА_3 зі строком його дії з 01 липня 2010 року до 01 липня 2015 року. Це свідчить про те, що позивач перебував у трудових відносинах безпосередньо з Управлінням освіти і науки Луганської облдержадміністрації.
Зазначений контракт є трудовим договором, на підставі якого виникли трудові відносини між ОСОБА_3 та Управлінням освіти і науки (пункт 1.2 контракту).
У пункті 1.4 контракту встановлено, що керівник підзвітний Управлінню освіти і науки у межах, установлених чинним законодавством, статутом навчального закладу та цим контрактом; загальними зборами трудового колективу навчального закладу з питань, які відносяться до їх компетенції.
Згідно із підпунктом 2.5.1 контракту Управління освіти і науки зобов'язано забезпечити виконання умов щодо оплати праці керівника. Ці умови наведені у розділі 3 контракту.
Враховуючи те, що контракт (трудовий договір) укладено між ОСОБА_3 та Управлінням освіти і науки, фінансування та матеріально-технічне забезпечення Антрацитівського професійного гірничого ліцею здійснювалось Луганською обласною державною адміністрацією за рахунок видатків місцевого бюджету, передбачених на підготовку кадрів у професійно-технічних навчальних закладах, а не за рахунок Міністерства освіти і науки України, то Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду про те, що відповідачем у справі щодо стягнення заборгованості із заробітної плати повинен бути відповідний структурний підрозділ з питань освіти Луганської обласної державної адміністрації. Позивач безпосередньо у трудових відносинах з Міністерством освіти і науки України не перебував, а працював за трудовим договором у Антрацитівському професійному гірничому ліцеї, який фінансується за рахунок видатків місцевого бюджету.
Процедурне питання щодо призначення та звільнення керівника державного професійно-технічного навчального закладу наведених висновків суду не спростовує, а відтак касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки обставин справи і висновків суду не спростовують.
У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Луганської області від 25 серпня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                              В. О. Кузнєцов 

                                                                                                                        С. О. Погрібний

                                                                                                                        О. В. Ступак

                                                                                                                        Г. І. Усик