Постанова
Іменем України                                       
 
14 листопада 2018 року 
 
м. Київ
 
справа № 570/2738/16-ц
 
провадження № 61-31648св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_2,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють у своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Рівненська районна державна адміністрація Рівненської області як орган опіки та піклування,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Рівненської області, у складі колегії суддів: 
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, від 08 серпня 2017 року,
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють у своїх інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Рівненська районна державна адміністрація Рівненської області як орган опіки та піклування, про усунення перешкод шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. 
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1. Після погіршення стану його здоров'я ОСОБА_5 запропонував йому  свою допомогу по господарству, пообіцяв здійснювати догляд за ним за умови надання дозволу на проживання його та членів його сім'ї - дружини та чотирьох дітей, у будинку позивача. Позивач погодився на такі умови. Спочатку відносини між сторонами були нормальні, але згодом відповідач та його сім'я почали створювати нестерпні для проживання умови, а саме: відповідач самочинно зніс сарай, самовільно підключився до електропостачання та не сплачує за використану ним електричну енергію, зайняв одну з двох кімнат у будинку, в якій стала проживати сім'я відповідача ОСОБА_5, чим створюються незручності позивачу та членам його сім'ї, відповідачі постійно створюють конфліктні ситуації. Позивач запропонував відповідачам виселитися з належного йому будинку, проте відповідачі не реагують на звернення. 
 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві власності будинком шляхом виселення відповідачів з будинку АДРЕСА_1
 
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області, у складі судді Красовського О. О., від 21 червня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_5, 
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що тимчасові мешканці зобов'язані звільнити житлове приміщення за вимогою власника. Суд виходив із того, що відповідачі вселились до спірного будинку не як члени сім'ї власника, а лише набули право тимчасового користування житловим будинком, мають зареєстроване місце проживання у м. Рівне, а тому не мають права на подальше користування будинком позивача.
 
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідачі є членами сім'ї позивача та вселилися до спірного будинку за його згодою. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачами та їх дітьми його прав.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі не є членами сім'ї позивача, не пов'язані спільним побутом, не мають спільних прав і обов'язків. Заявник зазначає, що оскарженим рішенням апеляційного суду порушено його права на приватну власність. Відповідачі не зареєстровані у спірному будинку, отже не мають права користування ним. ОСОБА_5 створює нестерпні умови для проживання позивача та його сім'ї.У будинку фактично проживають дві сім'ї, між якими виник конфлікт.
 
У відзиві (запереченні) на касаційну скаргу ОСОБА_5 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що заявник у касаційній скарзі ставить питання про переоцінку доказів та встановлення інших обставин, ніж ті, на які він посилався у позовній заяві. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження підстав для виселення, передбачених 
статтею 116 ЖК УРСР.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Під час розгляду справи суди встановили, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності на нерухоме майно          від 19 червня 2008 року).
 
ОСОБА_6 є дочкоюОСОБА_2 та ОСОБА_12, ОСОБА_5 - їх зять, інші відповідачі є онуками ОСОБА_2 та ОСОБА_12
 
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їхні діти за усною згодою власника вселилися до належного позивачу будинку АДРЕСА_1.
 
Згідно з будинковою книгою на вищезазначений будинок вселення 
ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 відбулося 
02 листопада 2010 року. У графі «мета приїзду та на який час» зазначено - постійно (а. с. 7).
 
Актом обстеження матеріально-побутових умов від 19 червня 2017 року встановлено, що відповідачі проживають як члени сім'ї власника у будинку АДРЕСА_1 (а. с. 139).
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що відповідачі є тимчасовими мешканцями, та, посилаючись на частину третю 
статті 98 ЖК Української РСР, дійшов висновку про те, що на першу вимогу власника відповідачі зобов'язані звільнити приміщення, а тому вони підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі не є тимчасовими мешканцями, а є членами сім'ї позивача, які вселилися до спірного будинку за його згодою. Оскільки позивачем не доведено порушення відповідачами його прав, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Відповідно до частини першої статті 98 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що перебуває в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. 
 
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
 
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачі є родичами і членами сім'ї власника, які були вселені до будинку за його згодою. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при вселенні відповідачів у будинок позивача між ними було укладено угоду про інший порядок користування спірним будинком. Зняття відповідачів з реєстрації у спірному будинку не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним будинком, оскільки під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що відповідачі хоча й знялись з реєстраційного обліку у спірному будинку, фактично продовжують проживати у ньому та не змінювали місця свого проживання. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
З урахуванням наведеного, оскаржене судове рішення є такими, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                      Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                     О. В. Білоконь
 
                                                                                                                  Б. І. Гулько
 
        Є. В. Синельников
 
        С. Ф. Хопта