Постанова
Іменем України
 
24 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 541/768/17-ц.
провадження № 61-816св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач -  публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області в складі суддів: Пилипчук Л. І., Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О.,                 від 30 листопада 2017 року, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ») із позовом про визнання недійсними умов праці за контрактом, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позов обґрунтовано тим, що 13 травня 2015 року наказом № 221-К в.о. голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» його переведено на посаду директора філії «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Черняхівський елеватор». 31 серпня 2016 року між відповідачем та ОСОБА_2 укладено контракт № 26 із встановленням строку його дії до 30 червня 2017 року. 03 березня 2017 року наказом              № 164-К його звільнено з посади директора філії у зв'язку із порушенням пункту 8 статті 36 КЗпП .
 
Вимогу про недійсність умов праці за контрактом позивач обґрунтовує тим, що його посада директора філії не входить до переліку посад з яким можливо укладати трудовий контракт. Укладення контракту у випадках не передбачених законами України не допускається, оскільки це знижує рівень соціальної захищеності працівників і суперечить вимогам Конвенції Міжнародної організації праці № 158, ратифікованої Україною 04 лютого 1994 року.
 
Посилаючись на те, що філія ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Черняхівський елеватор» не має статусу юридичної особи, а тому директор філії не є керівником підприємства, з яким можливо укладати контракт, а недійсність умов контракту зумовлює і незаконність звільнення за пунктом 8 статті 36 КЗпП у зв'язку із порушенням пункту 6.2.3 контракту, позивач просив задовольнити позов. 
 
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області в складі судді Городівського О. А. від 09 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсними умови праці за контрактом № 26 від 31 серпня 2016 року, та такими, що погіршують становище ОСОБА_1 порівняно з чинним законодавством. 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора філії публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Черняхівський елеватор».
Стянуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», ЄДРПОУ 37243279, на користь ОСОБА_1, 81 458 грн 93 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу, з урахуванням податків та платежів, які підлягають стягненню відповідно до чинного законодавства України.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 640 грн.
Стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» судовий збір на користь держави в сумі 640 грн. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1, як директор філії ПАТ «ДПЗКУ» «Черняхівський елеватор», не є керівником юридичної особи, а отже відповідач не мав правових підстав укладати з ним контракт, тому умови праці за цим контрактом є такими, що погіршують становище позивача порівняно з чинним законодавством про працю. При цьому місцевий суд вважав, що способом поновлення трудових прав позивача є визнання недійсними умов контракту (стаття 9 КЗпП України) та поновлення               ОСОБА_1 на роботі (стаття 235 КЗпП України). В частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення суд першої інстанції відмовив, вважаючи, що такі вимоги знаходяться за межами повноважень суду, оскільки поновлення працівника на посаді є наслідком незаконності його звільнення. 
 
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада                  2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» задоволено.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області              від 09 жовтня 2017 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» відмовлено. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1, як директор філії ПАТ «ДПЗКУ» «Черняхівський елеватор», є уповноваженим представником суб'єкта господарювання державного сектора економіки, який здійснює керівництво відокремленим структурним підрозділом товариства і в процесі діяльності філії використовує майно, що передане державою до статутного капіталу ПАТ «ДПЗКУ» та діє виключно від імені юридичної особи, у зв'язку із чим спірний контракт з позивачем укладено правомірно. Переведення позивача на посаду директора філії відбулося згідно наказу від 13 травня 2015 року з одночасним укладенням сторонами контракту від 13 травня 2015 року, який 31 серпня 2016 року було укладений на новий строк, через що, апеляційний суд вказав на згоду ОСОБА_1 з усіма умовами контракту без будь-яких застережень, про що свідчить його підпис та виконання ним умов контракту. Крім того, звільнення ОСОБА_1                         03 березня 2017 року у зв'язку з порушенням пункту 6.2.3 контракту на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України апеляційний суд визнав правомірним, оскільки актом перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності філії ПАТ «ДПЗКУ» «Черняхівський елеватор»                від 02 лютого 2017 року, актом службової перевірки від 14 лютого 2017 року підтверджена нестача зернових культур, що вказує на незабезпечення директором філії ОСОБА_1 належних заходів щодо збереження майна філії, що завдало товариству матеріальної шкоди у розмірі 512 164 грн. 
 
У касаційній скарзі, поданій 20 грудня 2017 року до Верховного Суду,           ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що посада скаржника - директор філії підприємства, не відноситься до посад, за якими з працівниками можливе укладення контрактів, у зв'язку із чим внаслідок укладення спірного контракту погіршилось становище позивача порівняно із вимогами трудового законодавства, що дає підстави визнати його недійсним відповідно до    статті 9 КЗпП України. Недійсність, на думку скаржника, контракту у даній справі зумовлює і незаконність його звільнення на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України. 
 
У лютому 2018 року представник ПАТ «ДПЗКУ» - адвокат Ларіна Т. П., подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Можливість укладення контрактів з директором філії підприємства та безпідставність вимог позову у даній справі підтверджена судовою практикою, зокрема, висновками, викладеними у постанові Верховного Суду № 61-510св17 у справі № 757/19256/15-ц. У відзиві на касаційну скаргу заявник просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. 
 
31 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.  
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Згідно вимог частин другої-четвертої статті 10 ЦПК України в чинній редакції суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
 
Судами встановлено, що розпорядженням ПАТ «ДПЗКУ» від 28 липня                 2014 року № 46-р про розробку та погодження типової форми контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» доручено юридичному департаменту                 до 31 липня 2014 року розробити типову форму контракту для підписання директорами філій ПАТ «ДПЗКУ».
 
Наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 01 серпня 2014 року № 171 затверджено типову форму контракту директора філії ПАТ «ДПЗКУ».   
 
Наказом ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» № 221-К від 13 травня 2015 року заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Черняхівський елеватор» -  ОСОБА_1 за його згодою переведено на посаду директора філії з 13 травня 2015 року за контрактом. 
 
31 серпня 2016 року між ПАТ «ДПЗКУ» в особі в.о. голови Правління Приходька Б.Г., який діє на підставі Статуту Товариства та наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України №78-п від 30 квітня 2015 року, з однієї сторони, та ОСОБА_1, який діє від свого імені та на основі вільного волевиявлення, з іншої сторони, укладено контракт № 26, згідно якого ОСОБА_1 наймається (призначається) на посаду директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Черняхівський елеватор». Строк дії контракту                             до 30 червня 2017 року.
 
Пунктом 1.1 контракту передбачено, що керівник зобов'язується безпосередньо і через сформований апарат здійснювати поточне управління (керівництво) філією, забезпечувати високоприбуткову діяльність ефективне використання і збереження майна товариства, що обліковується на балансі філії, організовувати її виробничо-господарську, соціальну та іншу діяльність, юридичне, економічне, бухгалтерське забезпечення, виконувати завдання, передбачені контрактом, Положенням про філію, окремими рішеннями товариства та законодавством України, а товариство зобов'язується створювати належні умови для роботи керівника. 
 
Відповідно до посадових обов'язків, визначених у контракті з керівником філії від 31 серпня 2016 року № 26, ОСОБА_1, як службова особа, що виконує організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські повноваження, зобов'язаний забезпечувати збереження та ефективне використання майна та інших об'єктів власності товариства, а також майна (немайнових прав), що передано Філії в користування (п.п. 3.4.15 контракту).
 
Згідно акту перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності філії ПАТ «ДПЗКУ» «Черняхівський елеватор» від 02 лютого 2017 року встановлена нестача зернових та олійних культур, що зберігаються на Філії, у порівнянні з даними кількісно-якісного обліку. На підставі зазначеного акту та наказу в.о. голови Правління ПАТ «ДПЗКУ» від 07 лютого 2017 року №36 проведено службову перевірку за фактами нестачі та виявлення надлишків, про що складено акт від 14 лютого 2017 року. За результатами переважування встановлена фактична нестача зерна кукурудзи 3-го класу, в тому числі невиправдана нестача 117 200 кг.
 
Під час проведення службової перевірки директору філії ОСОБА_1 запропоновано надати пояснення щодо виявлення нестачі зерна кукурудзи           3-го класу, від чого останній відмовився, що підтверджується актом                      від 21 лютого 2017 року.
 
Встановлена актом перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності філії ПАТ «ДПЗКУ» «Черняхівський елеватор» від 02 лютого                2017 року, актом службової перевірки від 14 лютого 2017 року нестача зернових культур, вказує на незабезпечення директором філії ОСОБА_1 належних заходів щодо збереження майна філії, що завдало товариству матеріальної шкоди у розмірі 512 164 грн. 
 
Наказом №164-К в.о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 03 березня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Черняхівський елеватор» у зв'язку з порушенням пункту 6.2.3 контракту (пункт 8 статті                  36 КЗпП України) 03 березня 2017 року. Підставою звільнення є контракт                 № 26 від 31 серпня 2016 року, службова записка заступника голови Правління, акт про відмову ОСОБА_1 надати пояснення. 
 
Згідно із частиною третьою статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
 
Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.
 
Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями. 
 
Умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними (стаття 9 КЗпП України).
 
Таким чином, забезпечивши можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, КЗпП України у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому в тому числі, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій.
 
Як установлено судами, згідно Статуту ПАТ «ДПЗКУ» товариство є юридичною особою згідно законодавства України, засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України, метою діяльності якого є, зокрема, реалізація сільськогосподарської продукції і отримання прибутку шляхом провадження підприємницької діяльності.
 
Ведення господарської комерційної діяльності (підприємництва) врегульовано главою 4 розділу 1 ГК України.
 
Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України).
 
Відповідно до положень статті 46 ГК України підприємці мають право укладати з громадянами договори щодо використання їх праці. При укладенні трудового договору (контракту, угоди) підприємець зобов'язаний забезпечити належні і безпечні умови праці, оплату праці не нижчу від визначеної законом та її своєчасне одержання працівниками, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне й медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до законодавства України.
 
Згідно пункту 7.4 Положення про філію директор філії призначається на посаду та звільняється з посади Головою правління товариства.
 
Контрактна форма трудового договору з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» запроваджена у ПАТ «ДПЗКУ» розпорядженням голови правління                   ПАТ «ДПЗКУ» від 28 липня 2014 року № 46-р  «Про розробку та погодження типової форми контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» та наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 01 вересня 2014 року № 171 «Про затвердження типової форми контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ». 
 
Укладений у відповідності з указаними локальними нормативними актами товариства контракт № 26 від 31 серпня 2016 року, який досліджувався судами попередніх інстанцій, підписаний його сторонами, що свідчить про ознайомлення останніх з умовами контракту до його підписання.   
 
Крім того, апеляційним судом установлено і не заперечувалось сторонами, що перший контракт із ОСОБА_1, як директором філії, було укладено                   13 травня 2015 року, а 31 серпня 2016 року контракт був укладений на новий строк.
 
Згідно пункту 1.2 контракту сторони погодили, що цей контракт є строковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між товариством та керівником (директором філії ПАТ «ДПЗКУ»). КЗпП України, інші нормативні акти, що регулюють трудові правовідносини, поширюються на відносини сторін за цим контрактом.
 
Відповідно до пункту 7.6 контракту сторони погодили, що у частині, яка не передбачена цим контрактом, сторони керуються діючим законодавством України та іншими нормативними актами, які поширюються на товариство і його відокремлені структурні підрозділи, Статутом товариства, положенням про філію, іншими документами товариства, обов'язковими для сторін та рішеннями товариства. 
 
Зміст контракту містить погоджені сторонами спеціальні умови контракту (розділ 2), їх взаємні права та обов'язки (розділ 3), умови щодо оплати праці та матеріального забезпечення керівника (розділ 4), умови щодо відповідальності сторін та вирішення спорів (розділ 5), умови дострокового припинення контракту (розділ 6), а також порядок внесення змін і доповнень до контракту та строк його дії (розділ 7). 
 
Зокрема, пунктом 7.1 контракту передбачено, що у разі значних змін умов господарювання у зв'язку з прийняттям актів законодавства кожна сторона має право порушувати питання про внесення змін (уточнень) до цього контракту.
 
Порядок внесення змін та доповнень до контракту в період його дії визначено пунктом 7.2 контракту. 
 
Укладаючи контракт № 26 від 31 серпня 2016 року, на погоджених сторонами умовах, останні реалізували їх право, надане частиною третьою статті               21 КЗпП України, на встановлення угодою сторін особливої форми трудового договору, в якому визначили строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового. 
 
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 11 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 10 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. 
 
Вимогами частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
 
Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того, що при укладенні з товариством спірного контракту на підставі частини третьої статті 21 КЗпП України на умовах, які погоджені сторонами, до указаної угоди були внесені умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, у зв'язку із чим позивач не виконав свій процесуальний обов'язок із доведення тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог і заперечень. 
 
Протягом дії контракту до моменту свого звільнення ОСОБА_1не оскаржував умови спірного контракту з підстав порушення його трудових прав та не ініціював внесення змін та доповнень до положень контракту, які погоджені сторонами. 
 
Судам попередніх інстанцій не надано також доказів про скасування або внесення змін чи доповнень до наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 01 вересня 2014 року № 171 «Про затвердження типової форми контракту з директорами філій   ПАТ «ДПЗКУ», на підставі якого, як установлено судами попередніх інстанцій, укладено контракт № 98 від 04 лютого 2016 року.
 
Крім того, ОСОБА_1 звільнено з посади директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Черняхівський елеватор» 03 березня 2017 року у зв'язку з порушенням пункту 6.2.3 контракту (пункт 8 статті 36 КЗпП України).  
 
Згідно вимог статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
 
Пунктом 1.2 контракту передбачено, що він є строковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між товариством та керівником. Кодекс законів про працю України, інші нормативні акти, що регулюють трудові правовідносини, поширюються на взаємовідносини сторін за цим контрактом.
 
Відповідно до пункту 6.2.3 контракту цей контракт припиняється у разі порушення керівником виконання пунктів 2 і 3 цього Контракту.
 
Згідно положень пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені контрактом.
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що директор філії ПАТ «ДПЗКУ» «Черняхівський елеватор» - ОСОБА_1, був уповноваженим представником суб'єкта господарювання державного сектора економіки, який здійснював керівництво відокремленим структурним підрозділом товариства і в процесі діяльності філії використовував майно, що передане державою до статутного капіталу ПАТ «ДПЗКУ» та зобов'язаний був діяти виключно від імені юридичної особи, у зв'язку із чим спірний контракт міг бути укладений між підприємством та позивачем, а також врахувавши, що звільнення позивача правомірно здійснено на підставі порушення останнім умов контракту, що відповідає положенню пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволення позову ОСОБА_1, у зв'язку із його безпідставністю. 
 
Такі висновки суду узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року № 61-510св17 у справі              № 757/19256/15-ц та постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року                 № 61-9190св18 у справі № 481/841/16-ц. 
 
Доводи касаційної скарги щодо незаконності його звільнення на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП Україниспростовуються змістом контракту, який згідно встановлених апеляційним судом обставин правомірно укладено з позивачем, наказу про звільнення, актів службових перевірок, іншими матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.  
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи враховані та оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.   
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      С. Ю. Мартєв
 
                                                                             В. В. Пророк
 
                                                                             В. М. Сімоненко
 
                                                                             С. П. Штелик