ПОСТАНОВА
Іменем України

04 жовтня 2018 року 
Київ
справа №803/562/16
адміністративне провадження №К/9901/7399/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого  - Стрелець Т. Г.,
суддів - Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.  
розглянувши  у судовому засіданні без виклику сторін в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу №803/562/16
за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року (постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді - Судової-Хомюк Н.М., суддів: Гуляка В.В., Коваля Р.Й.) 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненим, в якому просив стягнути з Волинської митниці Державної фіскальної служби на його користь 14314,17 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.
2.          Позовні вимоги обґрунтовано тим, що приймаючи наказ від 29 лютого 2016 року №218-о, Волинська митниця ДФС, безпідставно зволікаючи з виконанням рішення суду у справі №803/3549/15  про поновлення на роботі, в порушення вимог частини другої статті 235, статті 236 КЗпП України виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не здійснила, як і не провела виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. 
Короткий зміст рішення суду І інстанції
3.          10 травня 2016 року Волинський окружний адміністративний суд вирішив:
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Стягнути з Волинської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі в загальному розмірі 14314 гривень 17 копійок (чотирнадцять тисяч триста чотирнадцять гривень сімнадцять копійок).
4.          Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що у межах справи №803/3549/15 (№ 876/10863/15) ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і такі вимоги постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року у вказаній справі не вирішувалися. Відповідач при поновленні позивача на посаді за рішенням суду добровільно не виплатив йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають до задоволення. Крім того, в силу статті 236 КЗпП України суд першої інстанції стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки виконання постанови суду про поновлення на роботі.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
5.          03 жовтня 2016 року Львівський апеляційний адміністративний суд вирішив:
Апеляційну скаргу Волинської митниці ДФС задовольнити частково.
Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року - скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 вересня 2015 року по 28 січня 2016 року - залишити без розгляду.
В задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 28 січня 2016 року по 04 березня                   2016 року - відмовити.
6.          Залишаючи без розгляду позовні вимоги, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позивач без поважних причин пропустив строк звернення з позовом до суду, оскільки про порушення своїх прав дізнався 27 липня 2015 року в день завершення службового розслідування, а до суду першої інстанції звернувся - 28 вересня 2015 року щодо оскарження наказів про звільнення. В подальшому позивач звернувся 20 квітня 2016 року з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час прогулу, тобто, з пропуском строку звернення до суду, який встановлено статтею 233 КЗпП України. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд апеляційної інстанції посилався на те, що позивач не звертався до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду, в частині поновлення його на посаді та не отримав виконавчий лист у суді першої інстанції.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
7.          27 жовтня 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_1  
У касаційній скарзі позивач просить скасувати Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року та залишити в силі постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1
8.          Верховний Суд ухвалою від 03 жовтня 2018 року прийняв до провадження вищезазначену касаційну скаргу.
9.          Волинська митниця Державної фіскальної служби надала до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.    
II. АРГУМЕНТИ СТОРІН
10.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (позивача у справі):
Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
ОСОБА_1 посилався на те, що судом апеляційної інстанції протиправно залишено без розгляду його позовні вимоги, оскільки в силу частини другої статті 233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Зазначає, що постанова про поновлення його на роботі набрала законної сили 27 січня 2016 року, під час проголошення якої був присутній і представник відповідача у судовому засіданні. Однак, поновлення його на роботі так і не відбулося, тому позивач 26 лютого 2016 року звернувся із заявою, в якій просив виконати рішення суду. Тому, відповідно до статті 236 КЗпП України Волинська митниця Державної фіскальної служби зобов'язана сплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення.
11.          Доводи, викладені у запереченні на касаційну скаргу (відповідача у справі): 
Волинська митниця Державної фіскальної служби зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим.  Вказує, що рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймає орган, який розглядає трудовий спір, а вирішуючи питання про поновлення позивача на посаді у справі №803/3549/15 (№ 876/10863/15), Львівський апеляційний адміністративний суд не виніс рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і позивач не оскаржив в касаційному порядку рішення суду апеляційної інстанції.
IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
12.          Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року у справі №803/3549/15 (№876/10863/15) за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про визнання незаконним та скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Волинської митниці ДФС № 788-о від 31 липня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1», № 851-о від 06 серпня 2015 року «Про внесення змін до наказу Волинської митниці ДФС від 31.07.2015 №788-о» та №1012-о від 04 вересня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1», поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Луцьк» Волинської митниці ДФС з 04 вересня                    2015 року, в решті вимог відмовлено.
13.          На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року у справі №803/3549/15 (№876/10863/15) Волинська митниця ДФС прийняла наказ №218-о від 29 лютого 2016 року «Про поновлення ОСОБА_1», згідно з яким ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Луцьк» Волинської митниці ДФС з 04 вересня 2015 року.
14.          Із табеля обліку робочого часу вбачається, що позивач з 04 березня 2016 року приступив до виконання посадових обов'язків.
15.          Крім того, з тексту постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року у справі №803/3549/15 (№876/10863/15) вбачається, що при зверненні до суду позивач не заявляв позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і такі вимоги у межах вказаної справи по суті не вирішувалися.
16.          При цьому, наказом Волинської митниці ДФС № 218-о від 29 лютого 2016 року «Про поновлення ОСОБА_1», прийнятим на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року у справі №803/3549/15 (№876/10863/15), також не було наказано виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.
17.          Важачи вищевказану відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.
IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ 
18.           Конституція України.
18.1.          Частина друга статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
19.          Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017 року)
19.1.          Частина друга статті 2. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
19.2.          Частина третя статті 2. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно;              6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
19.3.          Стаття 6. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
20.          Кодекс законів про працю України, введений в дію з 1 червня 1972 року Законом Української РСР від 10 грудня 1971 року №322-VIII.
20.1.          Стаття 233. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. 
Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.
20.2.          Частина друга статті 235. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
20.3.          Стаття 236. У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
21.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
22.          Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.
23.          Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.
24.          Вищевказана стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі. 
25.          Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.
26.          Наведене спростовує доводи суду апеляційної інстанції про те, що позивач повинен був вчиняти активні дії щодо його поновлення на роботі.
27.          При цьому, як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
28.          Зважаючи на те, що судом першої інстанції ухвалене законне та обґрунтоване рішення в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,  яке помилково скасоване судом апеляційної інстанції, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції в цій частині та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції про задоволення позовних вимог. 
29.           Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів Верховного Суду виходить з наступного.
30.          Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня  2013 року                      №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків. 
31.          Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
32.          Колегія суддів Верховного Суду вважає безпідставним застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин положень частини першої статті 233 КЗпП України, оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП   України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.
33.          З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду в частині залишення без розгляду позовних вимог підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду апеляційної інстанції для вирішення цих вимог по суті.
34.          Згідно з статтею 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
35.          Відповідно до частини першої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.   
2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня             2016 року - скасувати.
3. Постанову Волинського окружного адміністративного суду від  10 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення - залишити в силі.
4.          Справу 803/562/16 в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направити до Львівського апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
5.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                Т. Г. Стрелець          
Судді                                                                                           О. В. Білоус
                                                                                          І.Л. Желтобрюх