ПОСТАНОВА                                                                
Іменем України
 
14 листопада 2018 року
м. Київ
Справа №1-96/2007
Провадження № 13-13зво18
 
головуючого судді ОСОБА_1 ,
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , 
 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_16 ,
 
учасники судового провадження:
прокурор Генеральної прокуратури України – ОСОБА_17 ,
 
розглянула кримінальну справу за заявою засудженого ОСОБА_18 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Севастополі, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , неодружений, офіційно не працевлаштований, неодноразово судимий, востаннє – вироком Ленінського районного суду м. Севастополя за ч. 2 ст. 15 – ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна,
про скасування вироку Ленінського районного суду м. Севастополя від 14 листопада 2007 року, ухвали Апеляційного суду м. Севастополя від 28 липня 2009 року та постанови Верховного Суду України від 14 січня 2010 року в частині засудження ОСОБА_19 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, який мав місце 22 жовтня 2005 року щодо потерпілого ОСОБА_20 , та направлення справи в суд першої інстанції на новий розгляд у цій частині з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом,
 
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
1.                 Вироком Ленінського районного суду м. Севастополя від 14 листопада 2007 року ОСОБА_19 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. За ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_19 виправдано за відсутністю в його діях складу злочину. Вказаним вироком також вирішено питання щодо речових доказів. 
2.                  ОСОБА_19 визнано винним у тому, що він 22 жовтня 2005 року в стані алкогольного сп`яніння за попередньою змовою з ОСОБА_21 , якого засуджено за цей злочин вироком Ленінського районного суду м. Севастополя від 7 лютого 2006 року, з метою таємного викрадення чужого майна (магнітоли з автомобіля), підійшов до автомобіля, що належав ОСОБА_20 , який знаходився біля будинку № 7 по вул. Крилова в м. Севастополі. ОСОБА_19 спробував відкрити замок дверей з метою викрадення магнітоли з цього автомобіля. Однак довести свій злочинний умисел до кінця ОСОБА_19 і ОСОБА_21 не змогли з причин, які не залежали від їхньої волі, оскільки в автомобілі знаходився власник автомобіля – потерпілий ОСОБА_20 , який спробував припинити їхню злочинну діяльність. Тоді ОСОБА_19 і ОСОБА_21 з метою подолання опору з боку потерпілого ОСОБА_20 і забезпечення можливості реалізувати свій злочинний умисел стали погрожувати застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого. Однак, ОСОБА_21 і ОСОБА_19 , усвідомлюючи, що вони не можуть подолати опір потерпілого ОСОБА_20 , з метою втечі з місця вчинення злочину застосували до потерпілого насильство: ОСОБА_19 завдав удар скляною пляшкою по голові потерпілого, внаслідок чого ОСОБА_20 було заподіяно легке тілесне ушкодження. Після цього ОСОБА_19 і ОСОБА_21 з місця вчинення злочину втекли.
3.                 Крім цього, ОСОБА_19 , який раніше вчинив розбій, 6 січня 2006 року в стані алкогольного сп`яніння поблизу будинку № 36 по вул. Ялтинській у м. Севастополі проникнув у салон автомобіля, звідки намагався таємно викрасти автомагнітолу вартістю 350 грн. Однак свого злочинного умислу до кінця не довів, оскільки був виявлений та затриманий до приїзду працівників правоохоронних органів потерпілим ОСОБА_22 .
4.                 Ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 28 липня 2009 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
5.                 Постановою Верховного Суду України від 14 січня 2010 року відмовлено у витребуванні кримінальної справи щодо ОСОБА_19 для перевірки у касаційному порядку.
 
Короткий зміст рішення Європейського суду з прав людини
6.                 Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) 11 липня 2013 року постановив рішення у справі «Рудніченко проти України». Цим рішенням констатовано порушення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) щодо законності тримання заявника під вартою у період з 6 січня до 12 січня 2006 року; пункту 3 статті 5 Конвенції; пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції щодо незабезпечення явки свідка; пункту 1 статті 6 Конвенції через відсутність безсторонності суду першої інстанції, який виніс обвинувальний вирок заявнику.
7.                 У параграфі 101 рішення «Рудніченко проти України» ЄСПЛ зауважив, що підпункт «d» пункту 3 статті 6 Конвенції закріплює принцип, відповідно до якого перед тим, як обвинуваченого буде визнано винним, всі докази проти нього повинні бути представлені під час відкритого судового розгляду у його присутності з метою забезпечення змагальності доказів. Винятки з цього правила можливі, проте не можуть порушувати прав сторони захисту, які, як правило, передбачають, що обвинуваченому відповідним та належним чином повинна бути забезпечена можливість піддати сумнівам показання свідка та допитувати свідка, який свідчить проти нього, або безпосередньо під час дачі ним показань або пізніше на інших стадіях процесу.
8.                 ЄСПЛ зробив висновок про те, що не було ніяких причин, не кажучи про поважні причини, для обмеження права заявника домогтися допиту свідка, чиї показання лягли в основу вироку заявникові (п. 109). Відповідно ЄСПЛ було констатовано порушення підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції у поєднанні з пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 110). 
9.                 Окрім цього, ЄСПЛ у параграфі 113 рішення у цій справі вказує, що пункт 1 статті 6 Конвенції вимагає безсторонності суду. Безсторонність означає відсутність упередженості та прихильності.
10.             ЄСПЛ зауважив, що суддя ОСОБА_23 , яка одноособово визнала заявника винним, раніше розглядала по суті справу про обвинувачення ОСОБА_21 , в межах якої вона виразила своє ставлення щодо участі та ролей ОСОБА_21 та заявника, зазначивши, серед іншого, що вони діяли за попередньою змовою та що заявникові належала ініціатива красти разом з ОСОБА_21 обладнання з автомобілів. Обидві вищезазначені справи стосувалися тих самих подій і означали оцінку тих самих доказів. 
11.             ЄСПЛ врахував те, що суддя ОСОБА_23 сама вказала на вищезазначені обставини як на причину своєї заяви про самовідвід, у задоволенні якої, тим не менше, було відмовлено з формальної причини, яка полягала в тому, що відвід цієї судді не був необхідним згідно з відповідним законодавством (п. 117).
12.             Таким чином, ЄСПЛ погоджується з тим, що ця ситуація могла спричинити появу у заявника об`єктивно обумовленого внутрішнього сумніву щодо безсторонності цієї судді (див. «Морел проти Франції» (Morel v. France), заява № 34130/96, п. 44, ЕСНR 2000-VІ). ЄСПЛ вважає, що сам факт того, що справа заявника розглядалася суддею, яка сама мала сумніви щодо своєї безсторонності у цій справі, підриває видимість справедливого судового розгляду (п. 118). 
13.             Відповідно ЄСПЛ вважав, що цього достатньо, щоб зробити висновок, що суд, який визнав заявника винним, не може розглядатись як безсторонній і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 119-120).
 
Короткий зміст вимог за заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами
14.             У лютому 2014 року ОСОБА_19 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд вироку Ленінського районного суду м. Севастополя від 14 листопада 2007 року, ухвали Апеляційного суду м. Севастополя від 28 липня 2009 року та постанови Верховного Суду України від 14 січня 2010 року в частині засудження за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України за епізодом, який мав місце 22 жовтня 2005 року щодо потерпілого ОСОБА_20 , і направлення справи в суд першої інстанції на новий розгляд у цій частині та поновлення строку на подання вказаної заяви. В іншій частині заявник просив залишити судові рішення без змін.
15.             У своїй заяві ОСОБА_19 зауважив, що рішенням ЄСПЛ від 11 липня 2013 року у справі «Рудніченко проти України» (Application No. 2775/07; Rudnichenko v. Ukraine, 11 July 2013) встановлено факт порушення владою України, зокрема пунктів 1 і 3 (d) ст. 6 Конвенції в аспекті права на допит основного свідка і неупередженості суду.
16.             Констатацію саме цих порушень заявник вважає безумовною підставою для скасування судових рішень, винесених у його справі із направленням справи на новий розгляд в суд першої інстанції.
17.             Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільнихі кримінальних справ від 27 лютого 2014 року засудженому ОСОБА_19 на підставі пункту 2 частини 1 статті 400-12 Кримінально-процесуального кодексу України (далі – КПК України) 1960 року поновлено строк для подання заяви про перегляд Верховним Судом України вироку Ленінського районного суду м. Севастополя від 14 листопада 2007 року, ухвали Апеляційного суду м. Севастополя від 28 липня 2009 року та постанови Верховного Суду України від 14 січня 2010 року у зазначеній заявником частині. Вказаною постановою також відкрито провадження за заявою ОСОБА_19 та витребувано матеріали кримінальної справи.
18.             15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року№ 2147-VIII(далі – Закон № 2147-VIII).
19.             Пунктом 15 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України передбачено, що заяви про перегляд судових рішень у кримінальних справах, які були розглянуті до набрання чинності цим Кодексом, подаються і розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, з урахуванням положень, передбачених параграфом 3 розділу 4 Перехідних положень Закону № 2147-VIII. 
20.             Відповідно до пункту 3 параграфу 3 розділу 4 Перехідних положень Закону № 2147-VIIIзаяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у справах з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні відповідної справи судом, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються за правилами перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами, що діють після набрання чинності цим Законом.
21.             Матеріали провадження щодо ОСОБА_19 відповідно до пункту 3 параграфу 3 розділу 4 «Перехідні положення» Закону № 2147-VIII передано 15 лютого 2018 року Касаційним кримінальним судом до Великої Палати Верховного Суду.
22.             Ухвалою судді Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2018 року витребувано з Ленінського районного суду м. Севастополя кримінальну справу щодо ОСОБА_19 . Однак матеріали кримінальної справи до Верховного Суду надіслано не було.
23.             Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року витребувано у Міністерства юстиції України копії всіх матеріалів, пов`язаних із розглядом у ЄСПЛ справи «Рудніченко проти України» (№ 2775/07).
24.             Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року за заявою прокурора відновлено втрачені матеріали кримінальної справи щодо ОСОБА_19 .
25.             Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року за клопотанням прокурора витребувано відновлені матеріали кримінальної справи з Дарницького районного суду м. Києва. Матеріали надійшли до Верховного Суду 31 жовтня 2018 року.
 
Позиції учасників судового провадження
26.             У судове засідання ОСОБА_19 та його захисник ОСОБА_24 не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. 
27.             Прокурор ОСОБА_17 в судовому засіданні просила в задоволенні заяви ОСОБА_19 відмовити у зв`язку з недостатністю відновлених матеріалів кримінальної справи.
 
Мотиви, з яких виходить Велика Палата Верховного Суду під час прийняття постанови, і законодавство, яким вона керується
28.             Суд дослідив матеріали кримінальної справи, обговорив наведені в заяві доводи, позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні у справі «Рудніченко проти України», і зробив такі висновки.
29.             Ратифікувавши Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції (стаття 1 Конвенції).
30.             Відповідно до частини 1 статті 46 Конвенції та статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі – Закон № 3477-IV) рішення ЄСПЛ є обов`язковими для виконання Україною. 
31.             У статті 1 Закону № 3477-IV визначено, що виконання рішення ЄСПЛ передбачає: а) виплату Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру. 
32.             Додатковими заходами індивідуального характеру згідно статті 10 Закону № 3477-IV) є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який  Стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ. 
33.             Відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема шляхом: а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом. 
34.             У поданій ОСОБА_19 заяві йдеться про виконання рішення ЄСПЛ шляхом застосування додаткових заходів індивідуального характеру – скасування вироку Ленінського районного суду м. Севастополя від 14 листопада 2007 року, ухвали Апеляційного суду м. Севастополя від 28 липня 2009 року та постанови Верховного Суду України від 14 січня 2010 року в частині обвинувачення за епізодом, який мав місце 22 жовтня 2005 року щодо потерпілого ОСОБА_20 , і направлення справи в суд першої інстанції на новий розгляд у цій частині.
35.             Комітет міністрів Ради Європи у Рекомендації державам-членам від 19 січня 2000 року № R(2000)2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» (далі – Рекомендація № R(2000)2) зазначив, що повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, визнається адекватним способом поновлення прав і пропонується застосовувати, особливо: коли потерпіла сторона й далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні; наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту та які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження, та коли рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
36.             Велика Палата Верховного Суду враховує аргументи заявника про встановлення ЄСПЛ у рішенні «Рудніченко проти України» порушення пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції щодо незабезпечення явки свідка; пункту 1 статті 6 Конвенції через відсутність безсторонності суду першої інстанції, який виніс обвинувальний вирок заявнику. 
37.             Проаналізувавши зміст порушень, встановлених рішенням ЄСПЛ у справі «Рудніченко проти України», Велика Палата Верховного Суду констатує, що заявник ОСОБА_19 і надалі зазнає негативних наслідків рішень, ухвалених щодо нього на національному рівні. 
38.             Велика Палата Верховного Суду вважає, що оскаржувані заявником судові рішення були прийняті із суттєвим порушенням пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції щодо незабезпечення явки свідка; пункту 1 статті 6 Конвенції через відсутність безсторонності суду першої інстанції, який виніс обвинувальний вирок заявнику.
39.             Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що єдиним додатковим заходом індивідуального характеру, який необхідно застосувати у цьому випадку є відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який ОСОБА_19 мав до порушення Конвенції та Протоколів до неї (restitutio in integrum), – скасування вироку Ленінського районного суду м. Севастополя від 14 листопада 2007 року та ухвали Апеляційного суду м. Севастополя від 28 липня 2009 року в частині засудження  ОСОБА_19 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, який мав місце 22 жовтня 2005 року щодо потерпілого ОСОБА_20 , і направлення справи в суд першої інстанції на новий розгляд у цій частині, а також скасування постанови Верховного Суду України від 14 січня 2010 року повністю.
40.             У частині виправдання судом першої інстанції ОСОБА_19 за другим епізодом, який мав місце 6 січня 2006 року щодо потерпілого ОСОБА_22 , вирок було оскаржено у апеляційному порядку прокурором. Судом апеляційної інстанції у задоволенні апеляційної скарги прокурора було відмовлено. З огляду на зазначене, підстав для скасування ухвали Апеляційного суду м. Севастополя від 28 липня 2009 року в цій частині немає.
41.             Велика Палата зауважує також, що відповідно до частини 1 статті 12 Закону України 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях необхідно забезпечити розгляд кримінальної справи щодо ОСОБА_19 одним з районних судів міста Києва, визначеним Апеляційним судом міста Києва. 
42.             Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» Апеляційний суд міста Києва ліквідовано та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.
43.             Враховуючи викладене та керуючись статтями 400-21, 400-22 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, пунктом 15 Розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України2012 року, пунктом 2 параграфу 3 розділу 4 «Перехідні положення» Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Заяву ОСОБА_18 задовольнити.
2. Постанову Верховного Суду України від 14 січня 2010 року скасувати.
3. Вирок Ленінського районного суду м. Севастополя від 14 листопада 2007 року в частині засудження ОСОБА_19 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, який мав місце 22 жовтня 2005 року, та ухвалу Апеляційного суду м. Севастополя від 28 липня 2009 року за результатами перегляду вироку в цій частині скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
4. В іншій частині ці судові рішення залишити без зміни.
5. Направити кримінальну справу до Київського апеляційного суду для визначення підсудності.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                            ОСОБА_1 
 
Суддя-доповідач                                                                                        ОСОБА_2 
Судді:                             ОСОБА_3 | ОСОБА_10
ОСОБА_4 | ОСОБА_11
ОСОБА_5 | ОСОБА_12
ОСОБА_6 | ОСОБА_13
ОСОБА_7 | ОСОБА_14
ОСОБА_8 | ОСОБА_15
ОСОБА_9 |