Постанова  
Іменем України
 
21 серпня 2018 року                                             
м. Київ
справа № 654/337/13-ц
провадження № 61-23721св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, Новофедорівська сільська рада Голопристанського району Херсонської області, 
третя особа - орган опіки та піклування Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 вересня 2013 року у складі судді Сіянко В. М. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 06 листопада 2013 року у складі суддів: Прокопчук Л. П.,  Полікарпової О. М., Базіль Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У листопаді 2007 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до   ОСОБА_4, ОСОБА_5, Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, третя особа - орган опіки та піклування Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області,  про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення. 
Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що на підставі договору дарування від 30 грудня 1991 року вона отримала в дар житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1. В 1999 році вона дозволила своєму брату ОСОБА_4 тимчасово проживати в цьому будинку, який без її дозволу вселив в будинок свою дружину і дітей. Зазначає, що вона та її чоловік працюють в с. Залізний Порт і мають намір вселитися в свій будинок, однак відповідачі у добровільному порядку відмовляються звільнити будинок. Вважає відповідачів тимчасовими жильцями, які не набувають самостійного права на займане жиле приміщення і на вимогу власника мають бути виселені.
На підставі викладеного, посилаючись на положення статей 98, 99 ЖК України, статей 383, 386 ЦК України, ОСОБА_2 просила усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності житловим будинком та виселити з нього ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх неповнолітніх дітей.
У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до                    ОСОБА_2, Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області про визнання права власності та скасування рішення.
Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що 19 листопада 1974 року із земель радгоспу «Сонячний» їй було виділено земельну ділянку площею            0,25 га, на якій був збудований житловий будинок АДРЕСА_1 та переданий їй по переселенському квитку, вартість якого повністю нею сплачена. Вважає, що спірний будинок фактично належить їй, тому ОСОБА_7 не мав права ним розпоряджатися та дарувати ОСОБА_6 і відповідно ОСОБА_6 не мав права дарувати цей будинок відповідачу - ОСОБА_2 
На підставі вищевказаного, з урахуванням доповнень ОСОБА_3 з посиланням на статті 78, 141, 142, 153 ЗК України, статті 4, 6, 128 ЦК Української РСР  (в редакції від 1963 pоку) просила визнати за нею право власності на спірний будинок АДРЕСА_1; скасувати рішення Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 26 жовтня 2010 року про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо надання земельної ділянки у власність           ОСОБА_2
У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права власності.
Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що він у вказаному будинку проживає з народження. На замовлення його батька,                      ОСОБА_7, був виготовлений будівельний паспорт, однак будинок побудований за рахунок радгоспу «Сонячний», вартість якого повністю сплачена його матір'ю ОСОБА_3 З часу набуття права власності на житловий будинок  ОСОБА_2 жодного дня в ньому не проживала.                     Зазначає, що у 1999 році йому видавався державний акт на земельну ділянку, на якому знаходиться житловий будинок. ОСОБА_4 отримав у 2005 році дозвіл на будівництво та став забудовником, але не може зареєструвати своє право власності на новостворене майно оскільки, державний акт на земельну ділянку скасований рішенням суду. Зазначає, що він безперервно володіє та користується житловим будинком, утримує його, здійснює ремонт, крім того, за його рахунок на території домоволодіння були додатково збудовані господарські будівлі та споруди.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4  просив визнати за ним право власності на новостворений житловий будинок АДРЕСА_1.
Рішенням Голопристанського районного суду від 12 вересня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, та їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОСОБА_10 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
У задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 є власником спірного будинку АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 30 грудня 1991 року. Оскільки між сторонами не укладався договір найму цього житлового будинку, ОСОБА_4 разом із членами своєї сім'ї (дружиною та дітьми) проживали в цьому будинку ОСОБА_2 незаконно тому, позовні вимоги в частині усунення перешкод                    ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення ОСОБА_11, ОСОБА_5 та їх неповнолітніх дітей підлягають задоволенню.  При цьому судом враховано, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не були та не є членами сім'ї ОСОБА_2 в розумінні частини другої  статті 3 СК України.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог                        ОСОБА_3 про скасування рішення Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 26 жовтня 2010 року                    № 1035 про надання дозволу на виготовлення технічної документації по наданню земельної ділянки у власність ОСОБА_2, виходив з того, що  на підставі договору дарування від 17 жовтня 1987 року, укладеного між ОСОБА_7 (її чоловіком) та ОСОБА_6, остання втратила право користування земельною ділянкою, яка виділялася для будівництва будинку. Таким чином, ОСОБА_3 втратила і право власності на спірний будинок, що знаходиться на вказаній земельній ділянці, оскільки не заперечувала проти його відчуження ОСОБА_6
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на спірне домоволодіння, місцевий суд виходив з того, що рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 04 лютого 2010 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий Новофедорівською сільською радою 05 листопада 1999 року                       ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2895 на АДРЕСА_1.
Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 06 листопада 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції постановив законне та обґрунтоване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні належним їй житловим будинком шляхом виселення, оскільки відповідачі прописалися в цьому будинку у незаконний спосіб, на підставі попереднього договору дарування від 17 жовтня 1987 року і без згоди власника будинку -  ОСОБА_2 Тому відповідно до вимог статей 98, 99 ЖК України на вимогу власника підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. При цьому зазначив, що неповнолітніх дітей, які проживають з батьками, саме батьки повинні забезпечити житлом та створити їм належні умови проживання і це питання не може бути вирішене за рахунок власника житлового будинку, який такого обов'язку немає ні в силу закону, ні в силу договору.
Спростовуючи доводи ОСОБА_3, апеляційний суд вказував, що записи у погосподарській книзі Новофедорівської сільської ради за 1977 - 1979 роки свідчать, що житловий будинок АДРЕСА_1 був спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7, які перебували в зареєстрованому шлюбі з 1975 року, та не підтверджує власність ОСОБА_3 на спірне домоволодіння.  Різниця в розмірі будинку, який вказаний в договорах дарування та в технічному паспорті, є опискою в договорах дарування. 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.  Зазначив, що його права порушено вказаними рішеннями судів, однак його не було залучено до участі у справі, тому він має право звернутися до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, оскільки саме він дарував ОСОБА_2 спірний будинок. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилково висновку про те, що умова договору дарування від 30 грудня 1991 року щодо  передавання у дар ним - ОСОБА_6, вказаного будинку ОСОБА_2  житловою площею 38 кв. м є технічною помилкою, а він подарував  їй житловий будинок площею 65,9 кв. м, тобто майже вдвічі більший, з якого у подальшому і було виселено відповідачів з неповнолітніми дітьми, оскільки він дійсно дарував будинок                            площею 38 кв. м.
ОСОБА_6 вважає, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність усіх зазначених позивачем обставин у їх сукупності, які б давали підставу суду для визнання доведеним наявності у позивача набутого у передбаченому законом порядку права власності на житловий будинок                  АДРЕСА_1 житловою площею саме 65,9 кв. м, а не площею 38 кв. м та порушення цього права неправомірними діями відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 і їх неповнолітніми дітьми, яке (право) підлягає захисту саме у такий спосіб, який обрав позивач, ОСОБА_2  не надано.  
На думку скаржника, судами залишено поза увагою, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків особи з конкретним місцем проживання. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.  
15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Правовідносини, що виникли між сторонами (матір'ю та донькою і сином) пов'язані з захистом права власності на майно, зокрема визнанням права власності на майно та усуненням перешкод у користуванні майном шляхом виселення з житлового будинку АДРЕСА_1. 
Судами встановлено, що відповідно до наказу по радгоспу «Сонячний»                       від 19 листопада 1974 року ОСОБА_3 було виділено присадибну ділянку розміром 0,25 га для забудови будинку в с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області.
Згідно з наказом по радгоспу «Сонячний» від 14 січня 1975 року № 19  ОСОБА_7 була виділена земельна ділянка площею 0,15 га під будівництво житлового будинку.
ОСОБА_3 і ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі                      з 01 листопада 1975 року по 27 січня 1990 року. 
На замовлення ОСОБА_7 у 1975 році був виготовлений будівельний паспорт земельної ділянки, який складався із: свідоцтва про забудову площею 60 кв. м; плану забудови; рішення виконкому Голопристанської районної  ради від 18 березня 1975 року; дозволу районного архітектора на право виконання будівельних робіт. 
Відповідно до довідки радгоспу «Сонячний» від 26 квітня 1990 року                ОСОБА_3 повністю погасила заборгованість за переселенський будинок в сумі 2300 рублів, будинок переданий в 1977 році в жовтні місяці по переселенському квитку.
Установлено, що власниками будинку АДРЕСА_1 у 1977 році стали                        ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_7, які на момент отримання ними будинку (1977 рік) перебували у шлюбі.
17 жовтня 1987 року ОСОБА_7 подарував будинок ОСОБА_6 Згідно з договором дарування предметом дарування був житловий будинок камінний, покритий шифером, житловою площею  38 кв. м з господарчими спорудами, який знаходився на землях радгоспу «Сонячний» в с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області та належав дарувальнику на підставі запису погосподарської книги Новофедорівської сільської ради народних депутатів.
30 грудня 1991 року ОСОБА_6 подарував своїй сестрі ОСОБА_2  цей будинок житловою площею 38 кв. м, з господарчими спорудами. Договір дарування був посвідчений секретарем виконавчого комітету Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, зареєстрований в реєстрі за № 30.
02 жовтня 1999 року ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 внаслідок укладення шлюбу.
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи                               від 29 квітня 2013 року при обстеженні на місці будівлі АДРЕСА_1 була встановлена одна земельна ділянка площею 0,2895 га, на якій розміщені всі наявні будівлі та споруди, серед яких є лише один житловий будинок літ. «А» загальною площею 71,7 кв. м, житловою площею 65,9 кв. м, який, на думку експерта, збудований у 1977 році із каменю черепашнику з облицюванням силікатною цеглою на бетонних фундаментах та відповідає характерним ознакам будинків, які будувалися радгоспами, у тому числі радгоспом «Сонячний» (чи за їх кошти) для переселенців із інших місцевостей.
При цьому відповідно до договору дарування від 17 жовтня 1987 року ОСОБА_7 передав у дар  ОСОБА_6 будинок житловою площею               38 кв. м.
У подальшому 30 грудня 1991 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2  цей будинок житловою площею 38 кв. м.
Відповідно до записів у погосподарській книзі № 9 Новофедорівської сільської ради за 1977 - 1979 роки, житловий будинок АДРЕСА_1 (особистий рахунок НОМЕР_1) записано на членів сім'ї  ОСОБА_7, дружину - ОСОБА_3, сина -  ОСОБА_6, доньку - ОСОБА_2, сина - ОСОБА_4
З довідки Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 01 квітня 2010 року вбачається, що ОСОБА_4 проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 з дня народження і по теперішній час. 
Згідно з довідкою адресного бюро  Херсонської області ОСОБА_4 зареєстрований за вказаною адресою з 22 жовтня 1998 року, а його дружина ОСОБА_5 з 28 лютого 2003 року. 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовними вимогами на підставі статті 328 ЦК України про визнання права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1,житловою площею 60 кв. м, який, як він вважає, збудував за власні кошти.
ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області про визнання права власності на житловий будинокплощею                            38 кв. мна підставі положень статті 128 ЦК Української РСР, оскільки вважає, що є власником цього будинку, у зв'язку із тим, що викупила його як переселенка, на підставі вимог чинного законодавства, що регулювало такі правовідносини на той час. 
Відповідно до частини першої статті 128 ЦК Української РСР від 1963 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. 
Проте ні рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 вересня 2013 року, ні ухвалою апеляційного суду Херсонської області                                   від 06 листопада 2013 року не встановлено щодо якого будинку (якою площею) вирішено спір.
Судами не встановлено на підставі належних та допустимих доказів, які будівлі є предметом цього спору.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Херсонського державного бюро технічної інвентаризації житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2
Особливості державної реєстрації прав на об'єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.
Отже, обставини щодо будівництва та введення в експлуатацію спірного будинку чи спірних будинків, якою площею та участі у цьому будівництві сторін справи, з урахуванням рішення Голопристанського районного суду Херсонської області  від 04 лютого 2010 року, яке набрало законної сили, судами не встановлено. 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 вказував, що будинок побудував за власні кошти, його мати - ОСОБА_3 не заперечує цих обставин.
На підставі викладеного, обставини справи та протиріччя щодо них, підлягали  з'ясуванню під час розгляду справи та повинні були бути усунені судами. Разом з тим, суди не надали оцінки доказам, що додані ОСОБА_4 до матеріалів справи, зокрема дозволу на будівництво будинку, який він отримав у 2005 році. Вказане може свідчити, що будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 здійснено за кошти ОСОБА_4, однак  судами ці обставини не досліджено.  
Відповідно до статті 58 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 59 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій).
Разом з тим, у порушення вимог статті 58, 59 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій,  суд першої інстанції припустив, що в договорах дарування спірного будинку міститься технічна опискащодо його розміру, яка не свідчить про відсутність в натурі будинку, переданого в дар, та не тягне за собою нікчемності такого договору. При цьому передача в дар будинку саме площею 69,5 кв. м не підтверджена жодним документом.
Також не знайшли свого підтвердження обставини щодо  неправомірної реєстрації у спірному будинку членів сім'ї ОСОБА_4:  дружини та дітей.
Оскільки, як вказувалось вище, з довідки Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 01 квітня 2010 року вбачається, що ОСОБА_4 проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 з дня народження і по теперішній час, вважали будинок своєю власністю. 
За змістом частин другої та четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
За таких обставин ОСОБА_4 правомірно зареєстрував за своїм постійним місцем проживання та реєстрації членів своєї сім'ї.
Конституцією України у статті 47 гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Таким чином, суди не встановили всіх обставин справи, не оцінили належним чином докази, які містяться у справі, не усунули суперечностей у доводах сторін, отже, не вирішили спір відповідно до закону, тому висновки судів у справі є передчасними.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. 
Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).
Частинами другою, третьою статті 18 Закону України  «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени  сім'ї  наймача  або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки  та  піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових  прав  дітей  при  відчуженні  жилих приміщень та купівлі нового житла.
Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що  держава охороняє і захищає  права  та  інтереси  дітей  при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна.  Неприпустимо зменшення  або  обмеження  прав  і  охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками  та  особами,  які  їх   замінюють,   житлових   прав   і охоронюваних законом інтересів дітей. 
Для здійснення   будь-яких   правочинів  стосовно  нерухомого майна,  право власності на яке або право користування  яким  мають діти,  потрібна  попередня  згода  органів  опіки  та  піклування. Посадові особи органів  опіки  та  піклування  несуть  персональну відповідальність  за  захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди  на  вчинення  правочинів  щодо  належного дітям нерухомого майна. 
В матеріалах справи наявні докази того, що орган опіки та піклування не надає згоди на виселення малолітніх дітей.
За таких обставин суди не перевірили, чи призведе вказане виселення до порушення прав малолітніх осіб, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення.
З огляду на вищевикладене суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення статей 150, 155, 158 ЖК України і дійшли передчасних висновків щодо наявності правових підстав для виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх неповнолітніх дітей із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Перевірка доводів скаржника, пов'язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Оскільки судами порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.
Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог  статті 411 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.
Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області                          від 12 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області                                   від 06 листопада 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною              і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                В. С. Висоцька
Судді                                                                                                              А. О. Лесько
В. В. Пророк
І. М. Фаловська
С. П. Штелик