Постанова
Іменем України
 
10 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 362/884/16-ц
провадження № 61-18682св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідачі - Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області, садовий масив «Глеваха-1»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -    ОСОБА_4,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Волохова Л. А., Ігнатченко Н. В.,        від 23 травня 2017 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до  Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області, садовий масив «Глеваха-1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним.
Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що вона є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі державного акту від 24 травня 2002 року, а ОСОБА_4 є власником сусідньої земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, державний акт на яку було видано 17 грудня 2007 року.
ОСОБА_3 вважає, що державний акт на право власності серії НОМЕР_1 від 17 грудня 2007 року на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, виданий з порушенням правил щодо встановлення меж, внаслідок чого було зменшено розмір її земельної ділянки.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_1 від 17 грудня 2007 року на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Ковбеля М. М., від 16 січня 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17 грудня 2007 року, виданий на ім'я ОСОБА_5
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що межі та площа земельної ділянки № АДРЕСА_2, не відповідають межам та площі, зазначеним у державному акті на право власності            серії НОМЕР_1 від 17 грудня 2007 року та межам, встановленим в натурі (на місцевості).
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що за змістом         статей 152 і 155 ЗК України визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа не передбачено зазначеними нормами, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Отже, апеляційним судом здійснено висновок про те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права.
У червні 2017 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року.
У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з'ясовано обставини справи. Апеляційним судом не враховано, що заявник отримав державний акт на земельну ділянку у 2002 році, тоді як відповідач лише у 2007 році. Державний акт відповідача містить помилкові координати і у якому вказано, що межа між ділянками становить 30, 00 м, у зв'язку з чим земельна ділянка заявника зменшилась і господарська будівля позивача опинилась на земельній ділянці відповідача.
27 липня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
У серпні 2017 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких заявник вказує на її необґрунтованість та безпідставність.
09 листопада 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області, садовий масив «Глеваха-1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним призначено до судового розгляду. 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року       № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
14 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду, а справу розподілено судді-доповідачу.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.                     Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 на праві приватної власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом  від 09 квітня 2001 року № 2с-332 та договору дарування земельної ділянки від 17 листопада 2001 року № 3151 належить земельна ділянка для ведення садівництва у садовому масиві «Глеваха-1» площею 0,0606 га (кадастровий номер НОМЕР_2; державний акт від 24 травня 2002 року).
ОСОБА_4 на праві приватної власності, набутому в порядку спадкування за законом, належить земельна ділянка АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_4), що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданим 17 грудня 2007 року управлінням земельних ресурсів у Васильківському районі Київської області.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 30 червня 2015 року (справа № 362/6701/13-ц) встановлено, що згідно висновку експертів за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної                 та будівельно-технічної експертизи від 24 березня 2015 року                            № 14093/14-41/4963/15-430 спірні межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, не відповідають межам, що зазначені у державних актах та межам, встановленим в натурі                 (на місцевості); фактична площа земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, не відповідає площам, вказаних у державних актах; земельна ділянка, якою фактично користується            ОСОБА_3, накладаєть на земельну ділянку, яка знаходиться у приватній власності ОСОБА_7, накладання описано в дослідницькій частині висновку та зображено додатку № 1 до висновку; фактична межа земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_4, частково не відповідає межам, зазначеним у державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17 грудня 2007 року; невідповідність полягає в тому, що частиною земельної ділянки (площею 0,0020 га), яка належить ОСОБА_4, фактично користується ОСОБА_3 Фактичні межі та площа земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, не відповідали межам та площі земельної ділянки, зазначеним у державному акті на право власності на земельну ділянку           серії НОМЕР_5 від 24 травня 2002 року; розташування будівлі      сараю літ. «Б» на ділянці АДРЕСА_1 не відповідають пункту 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», а саме: 1) відстань від сараю літ. «Б» до фактичної межі із суміжною земельною ділянкою коливається в межах 0,25-0,48 м, що не відповідає пункту 3.25 ДЕ 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільські поселень»; 2) частина будівлі сараю літ. «Б» на земельній ділянці АДРЕСА_2;        3) відстань, на яку будівля сараю літ. «Б» заступає за межу (згідно державного акту) сусідньої земельної ділянки АДРЕСА_2 коливається у межах     0,39-0,48 м, категорично не відповідає пункту 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування Планування і забудова міських і сільських поселень». Вказаним рішенням (рішення Апеляційного суду Київської області                від 30 червня 2015 року у справі № 362/6701/13-ц) ОСОБА_3 зобов'язано усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права користування та розпорядження її земельною ділянкою та відновити за власний рахунок попередній стан земельної ділянки.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої           статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Згідно положень статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до роз'яснень, викладених у абзаці 2 пункту 2 Постанови   Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210,                     212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України,              статті 12 ГПК України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.
Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку.
Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 та у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15.
Апеляційний суд вищевикладеного не врахував, у порушення норм           статей 15, 16 ЦК України, статті 152 ЗК України дійшов передчасного висновку про те, що визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку без встановлення незаконності рішення відповідного органу, на підставі якого він виданий, не є окремим способом захисту порушених прав, і лише на цій підставі, не оцінивши належним докази у справі, вирішив відмовити у задоволенні позову.
Посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі             № 6-53цс12, є безпідставним, оскільки Верховний Суд України з 2015 року визнавав, що у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі державні акти на право власності на земельні ділянки.
Отже, у справі, яка переглядається, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених процесуальним законом (статті 212, 213, 303 ЦПК України, 2004 року), повно, всебічно й об'єктивно не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної оцінки, ухвалив рішення, яке не можна визнати законним та обґрунтованим.
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
За таких обставин, оскільки недоліки, допущені апеляційним судом не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доказам як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, об'єктивно встановити обставити справи та навести мотиви прийняття або відхилення доводів апеляційної скарги та заперечень на неї.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до Апеляційного суду Київської області.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді | О. В. Білоконь
| Є. В. Синельников
| С. Ф. Хопта
| Ю. В. Черняк