Постанова
Іменем України 
 
26 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 161/10225/16-ц (4-с/161/110/16)
 
провадження № 61-14266св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,
 
учасники справи:
заявники: ОСОБА_4, 
                   ОСОБА_5,
представники заявників: ОСОБА_6, 
                                               ОСОБА_7, 
суб'єкт оскарження - державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області Ніколайчук ТарасВячеславович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представників: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області, у складі судді Гриня О. М.,                  від 09 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області, у складі колегії суддів: Грушицького А. І., Свистун О. В., Федонюк С. Ю.,               від  06 жовтня 2016 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У червні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області Ніколайчука Т. В. (далі - державний виконавець Першого ВДВС             м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області Ніколайчук Т. В.), в якій просили скасувати постанову № 51711861 про арешт усього майна боржника       ОСОБА_4 та заборону його відчуження від 21 липня 2016 року та постанову № 51711804 про арешт усього майна боржника ОСОБА_5 та заборону його відчуження від 21 липня 2016 року, посилаючись на те, що оскаржені постанови про арешт майна боржників, прийняті державним виконавцем Ніколайчуком Т. В. у межах виконавчих проваджень, відкритих на підставі нікчемних, неналежних, незаконних двох виконавчих листів щодо солідарних боржників, які вважають ці постанови нелогічними і взаємовиключними за змістом.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні скарги на дії державного виконавця Першого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області Ніколайчука Т. В.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що при винесенні оскаржених постанов державний виконавець Першого ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області Ніколайчук Т. В. діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а скаржниками не доведено факту порушення державним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження», що б слугувало підставою для задоволення поданої скарги.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06 жовтня 2016 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги на дії державного виконавця. 
У жовтні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представники: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просять скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня      2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06 жовтня      2016 року і постановити нову ухвалу, якою задовольнити їх скаргу на дії державного виконавця, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, не застосували до спірних правовідносин положення статей 1, 3, 5, 6, 8, 9, 19, 21, 22, 24, 28, 42, 55, 99, 100, 129 Конституції України, пунктів в, г частини четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статті 32 Закону України «Про Національний банк України»,        статей 11, 15, 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,             статей 1-4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,               статей 3-8, 11-16, 19, 20, 22, 23, 203, 204, 215, 216, 227, 228, 230, 231, 233-236, 240, 245, 267, 524, 533 ЦК України, статей 190, 161, 209, 355 КК України.
13 січня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Судами встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської   області   від   01   лютого   2016   року   (справа № 161/15197/15-ц) стягнуто солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») заборгованість за кредитним договором № МL-А00/070/2006 від 13 червня 2006 року, кредитним договором № МL-А00/126/2006 від 03  серпня  2006   року   та   кредитним   договором № МL-А00А03/109/2008 від 20 червня 2008 року               у розмірі 2 900 269, 29 грн. Стягнуто із ОСОБА_4, та ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» судові витрати по справі у розмірі 43 504, 04 грн, по 21 752, 02 грн з кожного.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня     2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року у справі         № 161/15197/15-ц.
Ухвалою судді Апеляційного суду Волинської області від 09 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представників ОСОБА_7 і ОСОБА_6 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року (справа № 161/15197/15-ц) залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної     скарги - сплати судового збору.
У зв'язку з несплатою судового збору у повному розмірі ухвалою судді Апеляційного суду Волинської області від 17 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представників ОСОБА_7             і ОСОБА_6 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року (справа № 161/15197/15-ц) визнано неподаною і повернуто заявникам.
12 липня 2016 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області    видано виконавчі листи на виконання вищевказаного заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року (справа № 161/15197/15-ц).
Постановами державного виконавця Першого ВДВС м. Луцька ГТУЮ                   у Волинській області Ніколайчука Т. В. від 21 липня 2016 року відкрито виконавчі провадження № 51711861 та № 51711804 з примусового виконання виконавчих листів по справі № 161/15197/15-ц про солідарне стягнення зі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитними договорами у розмірі 2 900 269, 29 грн, а також судових витрат по справі у розмірі по 21 752, 02 грн з кожного.
Того ж дня державний виконавець Першого ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області Ніколайчук Т. В. виніс постанови про арешт майна боржників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 23).
05 серпня 2016 року державний виконавець Першого ВДВС м. Луцька ГТУЮ       у Волинській області Ніколайчук Т. В. виніс постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_4, що містяться на рахунках: код фінансової установи: 303440, назва фінансової установи: ВОЛИНС.ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», М.ЛУЦЬК, номер рахунку: 26002060232928, код валюти рахунку: 980;               код фінансової установи: 303440, назва фінансової установи: ВОЛИНС.ГРУ   ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», М.ЛУЦЬК, номер рахунку: 26051233853010, код валюти рахунку: 980; код фінансової установи: 303440, назва фінансової установи: ВОЛИНС.ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», М.ЛУЦЬК, номер рахунку: 26052060243536, код валюти рахунку: 980; код фінансової установи: 321767, назва фінансової установи: ПАТ «ВТБ БАНК», номер рахунку: 26259001136026, код валюти рахунку: 980; код фінансової установи: 322001, назва фінансової установи: ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», номер рахунку: 26004000633973, код валюти рахунку: 980; код фінансової установи: 300023, назва фінансової установи: ПАТ «УКРСОЦБАНК», номер рахунку: 26000011020827, код валюти рахунку: 980; код фінансової установи: 303440, назва фінансової установи: ВОЛИНС.ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», М.ЛУЦЬК, номер рахунку: 26002055502834, код валюти рахунку: 980 (а.с. 25).
05 серпня 2016 року державний виконавець Першого ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області Ніколайчук Т. В. виніс постанови про стягнення виконавчого збору із боржників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 26, 27).
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області              від 01 лютого 2016 року (справа № 161/15197/15-ц ) стягнуто у солідарному порядку зі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2006 року                        № МL-А00/070/2006, кредитним договором від 03 серпня 2006 року                    № МL-А00/126/2006 та кредитним договором від 20 червня 2008 року               № МL-А00А03/109/2008 у розмірі 2 900 269 грн 29 коп.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня    2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про перегляд вказаного заочного рішення суду.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, в кінці травня 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представники: ОСОБА_7, ОСОБА_6, подали апеляційну скаргу.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представників:            ОСОБА_6, ОСОБА_7, на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року визнано неподаною і повернуто заявникам у зв'язку з несплатою судового збору за подання апеляційної скарги.  
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року ухвалу апеляційного суду Волинської області від 17 червня 2016 року скасовано, а справу передано до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представників:            ОСОБА_6, ОСОБА_7, на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року визнано неподаною і повернуто заявникам у зв'язку з несплатою судового збору за подання апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно зі статтею 383 ЦПК України, 2004 року, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
За приписами статті 387 ЦПК України, 2004 року, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно частини другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції від 28 грудня 2015 року, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Відповідно до положень частин першої, другої, четвертої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції від 28 грудня 2015 року, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення.
За правилами частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції від 28 грудня 2015 року, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі          10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Згідно пункту 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження»,             у редакції від 28 грудня 2015 року, у разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом.
Встановивши, що стягувач пред'явив до примусового виконання, у встановленому порядку, виконавчі листи (на виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року у справі № 161/15197/15-ц, яке набрало законної сили), постанови про відкриття виконавчого провадження були направлені боржникам рекомендованими листами з повідомленням про вручення та отримані останніми 27 липня 2016 року, а також врахувавши, що  боржники не виконали рішення суду у строк, встановлений для добровільного його виконання, суди попередніх інстанцій вірно вказали про відсутність протиправних дій державного виконавця щодо арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, зважаючи на наявність відповідного клопотання стягувача. 
Боржники не виконували свої зобов'язання перед кредитором, не виконували судове рішення, не погоджували з державним виконавцем порядку і черговості звернення стягнення на кошти та інше належне боржникам майно.
На час винесення державним виконавцем постанов, які оскаржуються, судове рішення у справі № 161/15197/15-ц набрало законної сили і підлягало виконанню. Право на виконання судового рішення є невід'ємною частиною права на справедливий суд згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Органи державної виконавчої служби зобов'язані ефективно виконувати судове рішення. 
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що заявниками не доведено, що державним виконавцем були порушені положення Закону України «Про виконавче провадження», спрямовані на виконання судового рішення, що б слугувало підставою для задоволення поданої скарги.
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.
Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Касаційна скарга містить клопотання заявників про розгляд справи за їх участі з технічною фіксацією судового засідання. 
Вказане клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Європейський суд з прав людини висловлював думку, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :
 
Відмовити ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представникам: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про розгляд справи за їх участі з технічною фіксацією судового засідання. 
Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представників: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня     2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від  06 жовтня      2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді | Є. В. Синельников
| О. В. Білоконь
| С. Ф. Хопта