Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 357/3537/16-ц
провадження № 61-15330св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:  Ступак О. В. (суддя-доповідач),  Погрібного С. О., Усика Г. І., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Міськреклама»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до комунального підприємстваБілоцерківської міської ради «Міськреклама» (далі - КП БМР «Міськреклама») про визнання договору позички транспортного засобу дійсним. 
 
Позов мотивовано тим, що 08 липня 2014 року між ОСОБА_4 та КП БМР «Міськреклама» в особі директора ОСОБА_6 укладений договір позички транспортного засобу марки ВАЗ 20161, державний номерний знак НОМЕР_1, для використання його у повсякденній господарській діяльності комунального підприємства. Між сторонами в усному порядку погоджено, що спочатку договір укладено в простій письмовій формі, проте в майбутньому він підлягав нотаріальному посвідченню. Незважаючи на неодноразові звернення позивача до директора підприємства щодо нотаріального посвідчення зазначеного договору, останній цього не зробив.
 
Враховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила визнати дійсним договір позички транспортного засобу марки ВАЗ 20161, державний номерний знак НОМЕР_1, укладений 08 липня 2014 року між сторонами у справі, дійсним із моменту його укладення.
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 січня 2017 року позов задоволено. Визнано договір позички транспортного засобу марки ВАЗ 20161, державний номерний знак НОМЕР_1, укладений 08 липня 2014 року між ОСОБА_4 та КП БМР «Міськреклама» в особі директора ОСОБА_6 дійсним з моменту його укладення. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні відносини, останні вчиняли дії на виконання умов договору, зокрема позивач передала відповідачу автомобіль у користування, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено, що її права у спірних правовідносинах порушені зазначеним у справі відповідачем та що останній ухилявся від нотаріального посвідчення правочину.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ  касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 12 квітня    2017 року, в якій просила скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що вона письмово зверталася до відповідача із відповідними заявами про нотаріальне посвідчення договору, зазначене є підтвердженням такого, що колишній директор КП БМР «Міськреклама»      ОСОБА_6 ухилявся від нотаріального посвідчення договору, а факт реєстрації, чи не реєстрації таких звернень жодним чином не випливає на їх розгляд по суті, а тому висновки апеляційного суду про те, що  копії заяв позивача, які не були зареєстровані у встановленому законом порядку в журналі вхідної кореспонденції, не можуть бути доказами у справі, є неправильними. Крім того, твердження апеляційного суду, що «про існування спірного договору стало відомо лише після здійснення перевірки фінансово-господарської діяльності КП БМР «Міськреклама» контролюючими та правоохоронними органами» є такими, що не відповідають дійсності, оскільки така перевірка проводилася тимчасовою комісією Білоцерківської міської ради, яка не є контролюючим чи правоохоронним органом.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). 
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні  2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу передано Верховному Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судового рішення у справі) щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом установлено, що 08 липня 2014 року між ОСОБА_4 та КП БМР «Міськреклама» в особі директора ОСОБА_6, у простій письмовій формі укладений договір позички транспортного засобу марки ВАЗ 20161, державний номерний знак НОМЕР_1, для використання його у повсякденній господарській діяльності комунального підприємства.
 
В цей же день сторони підписали акт приймання-передачі транспортного засобу.
 
Договір позички транспортного засобу (крім наземних  самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина четверта статті 828 ЦК України).
 
Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами,  і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
 
При розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.
 
Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. 
 
Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції,  на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено заявлені позовні вимоги щодо ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
 
Верховний Суд відповідно до статті 400 ЦПК України не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
 
Доводи касаційної скарги про те, що звернення із заявами до відповідача про нотаріальне посвідчення договору підтверджує факт ухилення останнього від його нотаріального посвідчення, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку у рішення та зазначив, що копії заяв позивача від 08 серпня 2014 року, від 08 січня та               03 квітня 2015 року не зареєстровані в журналі вхідної кореспонденції, який наявний у матеріалах справи, а тому не можуть бути належними доказами на підтвердження заявлених позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги про те, що висновки апеляційного суду, що «про існування спірного договору стало відомо лише після здійснення перевірки фінансово-господарської діяльності КП БМР «Міськреклама» контролюючими та правоохоронними органами» є такими, що не відповідають дійсності, оскільки така перевірка проводилася тимчасовою комісією Білоцерківської міської ради, яка не є контролюючим чи правоохоронним органом, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність судового рішення.
 
Доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | О. В. Ступак
| С. О. Погрібний     Г. І. Усик