Постанова
Іменем України
 
05 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа №  182/6633/15-ц
 
провадження № 61-25891св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,  
 
учасники справи:
 
позивач -  Управління комунального майна Нікопольської міської ради,
відповідач -  ОСОБА_4, 
третя особа - комунальне підприємство «Міська житлово-технічна інспекція»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Управління комунального майна Нікопольської міської ради на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2015 року Управління комунального майна Нікопольської міської ради (далі - Управління) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - комунальне підприємство «Міська житлово-технічна інспекція» (далі - КП «Міська житлово-технічна інспекція»), про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1  та зняття його з реєстрації.
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що квартира АДРЕСА_1  знаходиться у власності територіальної громади в особі Нікопольської міської ради, балансоутримувачем якої є КП «Міська житлово-технічна інспекція».
ОСОБА_4 проживає у спірній квартирі з порушенням правил проживання у квартирі комунальної власності та завдає значних збитків позивачу, оскільки самовільно вирізав внутрішню систему центрального опалення, у квартирі відсутні газ, світло, вода, каналізація.
 
Відповідач як тимчасовий мешканець, відмовився добровільно звільнити вказану квартиру, а Управління має намір надати цю квартиру громадянам, які перебувають на обліку як такі, що потребують поліпшення житлових умов. 
 
Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року у складі судді Багрової А. Г. позов задоволено частково, виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1   без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про судові витрати у справі.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач порушує правила співжиття, руйнує та псує майно позивача, створюючи перешкоди для нормального проживання ОСОБА_5 та мешканців будинку, що відповідно до статей 15, 391 ЦК України, статті 116 ЖК Української РСР є підставою для його виселення.
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року заочне рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач не є тимчасовим мешканцем спірної квартири. Доказів на підтвердження заявлених позовних вимог з підстав передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР  позивач не надав. 
 
У касаційній скарзі, поданій 08 листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Управління просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від  03 жовтня 2017 року і  залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права. ОСОБА_4 систематично порушує правила співжиття, створює перешкоди для нормального проживання ОСОБА_5 в спірній квартирі. Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, є законним і обґрунтованим.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 20 листопада 2017 року поновлено Управлінню строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року  № 2147-VIII   «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу  України,  Кодексу  адміністративного  судочинства  України   та   інших законодавчих актів»  касаційні скарги  (подання)   на   судові    рішення   у цивільних справах,   які    подані   і    розгляд    яких   не   закінчено   до  набрання   чинності  цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
На час розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу не надійшло.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та знаходиться у будинку, що належить на праві комунальної власності територіальній громаді в особі Нікопольської міської ради, балансоутримувачем будинку з 20 вересня 2012 року є КП «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради.
 
У вказаній квартирі ОСОБА_4 зареєстрований з 06 серпня 1996 року, а  його колишня дружина ОСОБА_5 зареєстрована з 04 грудня 2009 року.
Звертаючись до суду з позовом, Управління на підставі статей 321, 391, 818 ЦК України просило виселити ОСОБА_4 як тимчасового мешканця у зв'язку з систематичним руйнуванням та псуванням жилого приміщення.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області               від 12 грудня 2013 року, яке набрало законної сили 23 грудня 2013 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, встановлено, що ОСОБА_4 є наймачем квартири АДРЕСА_1.
 
Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України у редакції чинній на час ухвалення рішень, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Позивач вважає себе власником квартири АДРЕСА_1, однак жодних доказів на підтвердження права власності не надав.
 
Обставини, на які посилається Управління в обґрунтування позовних вимог, відповідно до статті 116 ЖК Української РСР можуть буди підставою для виселення за умови їх доведеності.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. 
 
Апеляційнийсуд установив, що позивач не надав належних та допустимих доказів руйнування та псування квартири АДРЕСА_1 саме ОСОБА_4, зважаючи на реєстрацію у цій квартирі інших осіб, чи притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, що свідчило б про застосування відносно нього заходів громадського впливу. 
 
Згідно зі статтею 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судами, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Матеріали справи не містять доказів систематичного руйнування та псування ОСОБА_4 спірного жилого приміщення.
 
За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову Управління.  
 
Вирішуючи спір між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновку суду апеляційної інстанції, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  Управління комунального майна Нікопольської міської ради на залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року  залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                Н. О. Антоненко
 
                                                                                                            В.І. Журавель
 
                                                                                                            В.І. Крат