ПОСТАНОВА
Іменем України

28 серпня 2018 року 
Київ
справа №826/6382/17
адміністративне провадження №К/9901/42163/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Київського міського центру зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Київського міського центру зайнятості на постанову Київського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Бабенка К.А., Кобаля М.І., Сорочка Є.О. від 06 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Київського міського центру зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ Дніпровського районного центру зайнятості від 19 серпня 2016 року № НТ160819 про припинення виплати допомоги по безробіттю, припинення реєстрації безробітних та повернення виплат;
зобов'язати Київський міський центр зайнятості поновити позивача на обліку безробітних з виплатою відповідної матеріальної компенсації, починаючи з дати зняття останнього з обліку безробітних з 17 серпня 2016 року.
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що позивач з 06 листопада 2015 року перебував на обліку Дніпровського районного центру зайнятості як безробітний та отримував допомогу по безробіттю. За результатами обміну інформацією Державної служби зайнятості з Пенсійним фондом України, начебто, встановлено факт надання позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю «Фреш Продакшн Ю ЕЙ» послуг за угодою цивільно-правового характеру, внаслідок чого ним отримано дохід. Спірним наказом відповідача з 17 серпня 2016 року припинено виплату допомоги по безробіттю, припинено реєстрацію позивача та зобов'язано позивача повернути 28532,24 грн виплаченої суми допомоги по безробіттю. Проте, позивач жодних цивільно-правових відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фреш Продакшн Ю ЕЙ» не мав, договору про надання послуг № 26-Г (ІЗІ) від 01 березня 2016 року не підписував та, як наслідок, доходу за березень 2016 року не отримував.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у період перебування на обліку в Дніпровському районному центрі зайнятості підрозділу Київського міського центру зайнятості та отримання допомоги по безробіттю належав до категорії зайнятого населення. Про свою належність до зайнятого населення позивач не повідомив відповідача, що є порушенням статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.
Приймаючи рішення про задоволення апеляційної скарги, Київський апеляційний адміністративний суд виходив з того, що оскаржуваний наказ прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відповідачем не доведено встановлення факту виконання ОСОБА_6 оплачуваної роботи (надання послуг), зайняття іншим видом оплачуваної діяльності згідно із статтею 4 Закону України «Про зайнятість населення». 
Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, Київський міський центр зайнятості звернувся з касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року залишити у силі.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивач у період перебування на обліку в Дніпровському районному центрі зайнятості підрозділу Київського міського центру зайнятості та отримання допомоги по безробіттю належав до категорії зайнятого населення. Про свою належність до зайнятого населення позивач не повідомив відповідача, що є порушенням частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу Київського міського центру зайнятості, у якому вказується на необґрунтованість доводів касаційної скарги та законність рішення суду апеляційної інстанції.
Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Зазначеним вимогам процесуального закону судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає, а викладені в касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 06 листопада 2015 року позивачем подано до Дніпровського районного центру зайнятості заяву про надання (поновлення) статусу безробітного, у якій він просив до вирішення питання його працевлаштування надати статус безробітного відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198.
Також, 06 листопада 2015 року позивачем подано до Дніпровського районного центру зайнятості заяву про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю, в якій він просив призначити йому виплату допомоги по безробіттю в розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». 
Як вбачається з витягу з наказів Дніпровського районного центру зайнятості в місті Києві від 19 серпня 2016 року, наказами від 12 листопада 2015 року № НТ151112 та від 13 листопада 2015 року № НТ151113 позивачу з 06 листопада 2015 року надано статус безробітного та з 13 листопада 2015 року по 10 лютого 2016 року призначено допомогу по безробіттю. Наказом від 11 лютого 2016 року № НТ160211 позивачу з 11 лютого 2016 року поновлено виплату допомоги по безробіттю.
Наказом Дніпровського районного центру зайнятості в місті Києві від 19 серпня 2016 року № НТ160819 з 17 серпня 2016 року позивачу припинено виплату допомоги по безробіттю та його реєстрацію як безробітного; зобов'язано позивача повернути 28532,24 грн суми виплаченої допомоги по безробіттю з 01 березня 2016 року по 03 серпня 2016 року.
Листом Дніпровського районного центру зайнятості від 23 серпня 2016 року № 2788-07 запропоновано позивачу в добровільному порядку перерахувати на рахунок Київського міського центру зайнятості 28532,24 грн суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю.
Наказ Дніпровського районного центру зайнятості в місті Києві від 19 серпня 2016 року № НТ160819 прийнятий після встановлення факту надання позивачем для  ТОВ «Фреш Продакшн Ю ЕЙ» послуг за угодою цивільно-правового характеру, внаслідок чого ОСОБА_6 отримано дохід.
Відповідно до пункту першого статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування  України на випадок безробіття.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - це особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість населення», зокрема до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.
Згідно з частинами другою та третьою статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», зокрема, застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до пункту першого статті 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного.
Згідно з підпунктом 1 пункту 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198, центр зайнятості припиняє реєстрацію, зокрема, з дня встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг), зайняття іншим видом діяльності згідно із статтею 4 Закону України «Про зайнятість населення».
Відповідно до пункту 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним затвердженого спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України 13.02.2009 року № 60/62, Постановою правління Пенсійного фонду України 13.02.2009 року № 7-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за № 232/16248) у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих, така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до пункту 7 цього ж Порядку, рішення про повернення коштів особою чи роботодавцем оформлюється наказом. Протягом двох робочих днів після прийняття рішення центр зайнятості надсилає особі чи роботодавцю рекомендованим листом повідомлення про необхідність протягом 15 календарних днів з дня отримання повідомлення повернути незаконно виплачені кошти.
З аналізу наведених норм Закону вбачається, що припинення виплати допомоги по безробіттю та зняття безробітних з обліку зумовлюється укладенням ними цивільно-правового договору, предметом якого є надання послуг за винагороду. Отже, укладення застрахованою особою, яка має статус безробітної, такого договору є обставиною, що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю, тому неповідомлення цією особою центру зайнятості про виникнення такої обставини свідчить про невиконання нею своїх обов'язків та відповідно до частини третьої статті 36 Закону № 1533-ІІІ є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення.
Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеними у рішенні Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-20-15.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що договір  № 26-Г (ІЗІ) від 01 березня 2016 року про надання послуг під час підготовчо-знімального періоду зйомок фільму ТОВ «Фреш Продакшн Ю ЕЙ та акт прийому-передачі наданих послуг до договору, позивачем не підписано. Докази надання позивачем послуг освітлювача, в матеріалах справи відсутні.
Крім того, у відомості про надання готівкових грошових коштів за договорами цивільно-правових угод з ТОВ «Фреш Продакшн Ю ЕЙ» особистий підпис позивача у відповідній графі відсутній.
Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що оскаржений позивачем наказ відповідача є протиправними і підлягає скасуванню, оскільки доказів надання позивачем послуг ТОВ «Фреш Продакшн Ю ЕЙ» та отримання винагороди/доходу (порушення вимоги закону про необхідність подавати  відомості  про обставини,  що впливають  на  умови  виплати матеріального забезпечення безробітним) відповідачем не доведено.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із системного аналізу наведених правових норм вбачається, що обов'язок доказування правомірності своїх дій та рішень в адміністративних справах покладається на суб'єкта владних повноважень, який подає докази та обґрунтування правомірності своїх рішень та дій у судах першої та апеляційної інстанцій.
У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зокрема, у спірних правовідносинах Київський міський центр зайнятості зобов`язаний був довести укладання позивачем з ТОВ «Фреш Продакшн Ю ЕЙ» цивільно-правового договору, предметом якого є надання послуг за винагороду з одночасним доведенням  отримання від цього суб'єкта такої винагороди.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".
Колегія суддів зазначає, що, хоча ця справа стосується податкового спору, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правіовій сфері, зокрема, між суб'єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.
Відповідно до пункту 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (№ 387/03)  Європейський суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом»; тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду апеляційної інстанції, то відповідно до частини шостої статті 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Київського міського центру зайнятості залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                       Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                  М.І. Гриців                                                                              
                                                                                                     Н.В. Коваленко