Постанова
Іменем України            
 
07 листопада 2018 року 
м. Київ
 
справа № 753/11250/14-ц
 
провадження № 61-15090св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,           Штелик С.П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, начальник відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Мацюк Олена Володимирівна, державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубан Любов Іванівна, Управління державної казначейської служби України у Дарницькому районі  м. Києва,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги заступника прокурора міста Києва та Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2015 року у складі судді Колесника О. М. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Головачова Я. В., Поліщук Н. В.,

 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у             м. Києві, начальника відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Мацюк О. В., державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубан Л. І., Управління державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що 26 лютого 2010 року Дарницьким районним судом м. Києва було видано судовий наказ у справі № 2н-201/10 про стягнення на його користь з ОСОБА_7 268 000,00 дол США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 лютого 2010 року становило                            2 144 000,00 грн заборгованості за договором позики від 03 квітня                    2008 року, 850,00 грн державного мита та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення. 
06 квітня 2010 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубель І. В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження, а 28 квітня               2010 року постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 
06 грудня 2010 року позивач усно повідомив начальнику відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Мацюк О. В., що боржник ОСОБА_7 має на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та інші квартири і просив не знімати арешт з майна боржника. Аналогічну за змістом письмову заяву він зареєстрував в канцелярії відділу. 
Однак, того ж дня державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції Рубан Л. І. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві у зв?язку з відсутністю майна боржника, на яке можливо накласти стягнення та знято арешт з майна боржника. 
Наступного дня - 07 грудня 2010 року боржник ОСОБА_7 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.
В подальшому виконавче провадження було відновлено, однак майна боржника, на яке б можна було звернути стягнення протягом чотирьох років не виявлено, тому постановою про повернення виконавчого документу від                        26 вересня 2014 року виконавчий лист був повернутий позивачеві на підставі статей 47; 50 Закону України «Про виконавче провадження&quwt;.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач вважає, що незаконними діями та бездіяльністю державних виконавців щодо виконання рішення суду йому завдано матеріальну шкоду, розмір якої визначив, ураховуючи, що звертався до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві щодо реалізації вказаної квартири боржника, однак отримував відповіді про завантаженість державного органу. Він знайшов особу, яка бажала придбати саме цю квартиру боржника за 140 000,00 дол США, що було еквівалентно на той час 1 200 000,00 грн. Однак протизаконні дії відповідачів не дозволили йому отримати вказану суму. Крім того, матеріальна шкода складається з 1 822 751,00 грн заборгованості перед банком, в якому він брав кредит і розраховував його погасити за рахунок повернення боргу ОСОБА_7 та 1 200 000,00 грн вартості його квартири, на яку звернули стягнення для погашення вказаної кредитної заборгованості перед банком.
Також позивач зазначав, що винними діями (бездіяльністю) державних виконавців йому завдано також і моральну (немайнову) шкоду, яку він оцінив в 2 000 000,00 грн, та яка полягає у моральних стражданнях та психологічних переживаннях, пов'язаних з відсутністю житла, з якого він був виселений в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, безперспективністю подальшого стягнення з боржника заборгованості на його користь за договором позики в розмірі 268 000,00 дол США.
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від                                     23 січня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Стягнуто з управління державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва в особі Головного управління державної казначейської служби України в м. Києві за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 1 136 800,00 грн матеріальної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, 100 000,00 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у                 м. Києві, 3 897,60 грн судового збору, а всього 1 240 697,60 грн.
В задоволенні частини позову ОСОБА_4 до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, начальника відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Мацюк О. В., державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у                м. Києві Рубан Л. І., управління державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва про відшкодування 2 837 551,00 грн матеріальної шкоди та 1 900 000,00 грн моральної шкоди відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умисні, винні та неправомірні дії відділу державної виконавчої служби в Дарницькому районі м. Києві призвели до відчуження арештованої в рахунок виконання судового наказу на користь ОСОБА_4 квартири боржника ОСОБА_7, чим ОСОБА_4 завдано матеріальну шкоду в розмірі вартості цієї квартири, а саме 140 000,00 дол. США, що складало на день ухвалення рішення                                  1 136 800,00 грн. Крім того, на підставі статті 1167 ЦК України на користь позивача підлягає стягненню 100 000, 00 грн моральної шкоди. 
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2016 року змінено та викладено в наступній редакції.
Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади за бюджетною програмою 3504030 на користь ОСОБА_4                                       1 136 800,00 грн матеріальної шкоди та 20 000,00 грн моральної шкоди, завданих незаконними діями та бездіяльністю відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві.
В іншій частині заочне рішення залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди є законним та обґрунтованим. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд першої інстанції вірно виходив з характеру правопорушення, тривалості душевних страждань позивача, проте, з урахуванням засад розумності та виваженості, зменшив розмір моральної шкоди до                     20 000,00 грн.
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора міста Києва, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди, приймаючи рішення про стягнення 1 136 800,00 грн матеріальної шкоди, у порушення статей                        57, 58, 60 ЦПК України 2004 року, не врахували вимоги статей 632, 655 ЦК України та частини першої статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» щодо визначення вартості нерухомого майна. Зокрема, судами не витребувано та не досліджено належних доказів дійсної вартості нерухомого майна (договір купівлі-продажу, висновок спеціаліста про вартість майна), унаслідок чого судові рішення ґрунтуються на припущеннях.
Крім того, стягуючи моральну шкоду, суди безпідставно пов'язали втрати матеріального характеру із моральною шкодою, не обґрунтували період, за який здійснено розрахунок моральної шкоди, не врахували, що факт хвороби позивача не вказує на причинно-наслідковий зв'язок із діями відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в              м. Києві, пов'язаних із поверненням у 2010 році виконавчого документу та закриттям виконавчого провадження.
 
Дарницький районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві в касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували до спірних правовідносин норми статті 1166 ЦК України, прийняли як належний доказ покази свідка про намір придбати спірну квартиру за 140 000,00 дол США, що мають характер припущень, та відповідно не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи. Крім того, апеляційним судом не обґрунтовано розміру стягнутої моральної шкоди. 
Крім того, зазначав, що незважаючи на те, що постанова державного виконавця від 06 грудня 2010 року про повернення виконавчого документа та зняття арешту з майна боржника була визнана незаконною, це не призвело до відчуження квартири № 85, оскільки державний виконавець встиг накласти арешт на майно боржника та зареєструвати відповідне обтяження в ЄРЗВОНМ до державної реєстрації припинення права власності на квартиру. 
 
У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначав, що покази свідка ОСОБА_9 щодо його наміру придбати квартиру ОСОБА_7 за 140 000,00 дол США були здійснені під присягою, він не був заінтересованою особою і лише підтвердив свої наміри в суді. Рішення суду першої інстанції про задоволення його позовних вимог про стягнення 100 000,00 грн моральної шкоди є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами, зокрема довідками з поліклініки № 4 Оболонського району, що вказують на виникнення у нього за останні два роки таких хвороб як гіпертонічна хвороба 2 ступеня, ішемічна хвороба серця 2 ступеня, стенокардія, цукровий діабет                 2 типу, стан субкоматозний. Крім того, внаслідок незаконних дій державної виконавчої служби та неможливості виконання судового наказу від 26 лютого 2010 року уже протягом семи років він переживає моральні страждання у зв'язку з арештом всього його майна та кредитною заборгованістю у сумі 2 229 074 грн, яку він мав погасити за отриманий від ОСОБА_7 борг. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»                    ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
23 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.
 
Судами установлено, що 26 лютого 2010 року Дарницьким районним судом   м. Києва видано судовий наказ у справі № 2н-201/10 про стягнення з                ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 268 000,00 дол США, що за офіційним станом НБУ станом на 15 лютого 2010 року становило 2 144 000,00 грн заборгованості за договором позики від 03 квітня 2008 року, а також                    850,00 грн державного мита та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення (а. с. 24 т.1).
 
06 квітня 2010 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубель І. В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №18597468 (а. с. 25 т.1).
 
Постановою цього ж державного виконавця від 28 квітня 2010 року накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (а. с. 26 т. 1).
 
Згідно із заявою ОСОБА_4 від 06 грудня 2010 року, поданою на ім?я начальника ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Мацюк О. В. та зареєстрованою за № 15016\03-42\3, останній повідомив, що боржник ОСОБА_7 має на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та інші квартири та просив не знімати арешт з майна боржника                    (а. с. 35 т. 1 ).
 
Проте, в цей же день державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві                              Рубан Л. І. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 38, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», в якій зазначалось про зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення (а. с. 36 т. 1).
 
На наступний день після винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві і зняття арешту з майна боржника, 07 грудня 2010 року боржник ОСОБА_7 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 07 грудня 2010 року (а. с. 37-39 т. 1).
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 квітня 2013 року, яка набрала законної сили, дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубан Л. І. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 06 грудня 2010 року по виконанню судового наказу                        № 2н-201 визнано неправомірними і зобов'язано вжити заходів щодо скасування цієї постанови (а. с. 41-45 т. 1).
 
У подальшому виконавче провадження було відновлено, однак майна боржника, на яке б можна було звернути стягнення протягом чотирьох років не виявлено, тому постановою про повернення виконавчого документу стягувачеві від 26 вересня 2014 року виконавчий лист був повернутий позивачеві на підставі статей 47; 50 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 165 т. 1).
 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
За змістом статті 1174 ЦК України обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».
 
У частині першій статті 5 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. 
 
Відповідно до частини другої статті 86 цього Закону збитки, заподіяні    державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні   виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. 
 
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 квітня 2013 року, яка набрала законної сили, дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубан Л. І. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 06 грудня 2010 року по виконанню судового наказу                        № 2н-201 визнано неправомірними і зобов'язано вжити заходів щодо скасування цієї постанови (а. с. 41-45 т. 1).
 
Таким чином суди, урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.
 
Разом з цим, не можна погодитися з висновком апеляційного суду щодо розміру матеріальної шкоди, яка стягнута на користь позивача, з огляду на таке.
 
Як убачається з матеріалів справи, суди як на підставу визначення вартості квартири НОМЕР_1 боржника ОСОБА_7, яка знаходиться за адресою:                        АДРЕСА_1, виходили з показів свідка ОСОБА_9, який мав намір придбати зазначену квартиру за 140 000,00 дол США (а. с. 114).
 
Також у матеріалах справи є довідка (письмова консультація) суб'єкта оціночної діяльності ПП «Аверті» від 22 січня 2015 року про орієнтовну ринкову вартість 1 кв. м об'єкту нерухомості на АДРЕСА_1 в ЖК «Чайка» Святошинського району, яка складає 12 910 грн (а. с. 167-175 т. 1).
 
Проте, відповідно до норм статті 57 Закону оцінка майна боржника провадиться державним виконавцем, якщо вартість майна не перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за ринковими цінами, які діють на день проведення оцінки, крім випадків, коли оцінка провадиться за регульованими цінами, а також у разі оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. 
Якщо оцінити окремі предмети складно або якщо боржник чи стягувач заперечує проти передачі арештованого майна боржника на реалізацію за  оцінкою, проведеною державним виконавцем, останній запрошує суб'єкта  оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для визначення вартості майна. Витрати на призначення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання несе сторона, яка оспорює оцінку майна, проведену державним виконавцем. 
Для проведення оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських, річкових суден та майна, вартість якого перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, державний виконавець  залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України &quin;Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну  діяльність в Україні&qued;. 
 
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, наведених норм матеріального права, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, не врахував та помилково визначив вартість квартири з показів, наданих свідком, а не відповідно до порядку, за яким мав би визначати ціну цього нерухомо майна державний виконавець, якщо б воно не було відчужене через неправомірні дії державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із положень статті              23 ЦК України та правильно визначив її розмір, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи неправомірність дій державної виконавчої служби.
 
Доводи касаційних скарг про необґрунтованість розміру стягнутої моральної шкоди зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, та не свідчить про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Доводи касаційної скарги Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про неправильне застосування до спірних правовідносин норм статті 1166 ЦК України є безпідставними, оскільки посилання на загальну норму права не впливає на правильність висновків судів, оскільки судами до спірних правовідносин також застосовано спеціальні норми матеріального права.
 
Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
 
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Оскільки недоліки, допущені апеляційним судом, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення апеляційного суду у частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового розгляду суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, надати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 
 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги заступника прокурора міста Києва та Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року у частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади за бюджетною програмою 3504030 на користь ОСОБА_4 1 136 800,00 грн матеріальної шкоди скасувати.
 
Справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий   Судді | В. С. Висоцька   А. О. Лесько   С. Ю. Мартєв   В. М. Сімоненко   С. П. Штелик