Постанова                                               
Іменем України 
 
10 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 203/3739/15-ц
провадження № 61-18523св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу АнісімовВячеслав Едуардович, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року у складі судді Карпенка С. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенково М. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2015 року ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю. О., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімов В. Е., відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними.
 
Позовна заява мотивована тим, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18 вересня 2001 року ОСОБА_2 у порядку спадкування набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, що належала його матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. 
 
22 жовтня 2001 року зазначене свідоцтво про право власності на спадкове майно зареєстроване у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 7-172 та реєстраційним номером в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за № 28442859. 
 
 09 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_8 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.
 
11 грудня 2009 року між ОСОБА_8 та  ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_8 відчужила на користь своєї сестри ОСОБА_3 зазначену квартиру. Цей договір 15 грудня 2009 року було зареєстровано у реєстрі за № 2307. 
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2010 року ОСОБА_2 визнано недієздатним та опікуном призначено його сина -   ОСОБА_1
 
Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2010 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 09 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О., зареєстрований у реєстрі за № 2943. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2011 року апеляційна скарга ОСОБА_8 відхилена, заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2010 року залишено без змін.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року апеляційна скарга ОСОБА_3 відхилена, заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2010 року залишено без змін.
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Лоян Т. С., Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про витребування майна із чужого, незаконного володіння та повернення його у власність відмовлено.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, задоволено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року скасовано. 
Позов ОСОБА_1, який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, задоволено, витребувано у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та повернуто її у власність ОСОБА_2 
 
На підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2013 року ОСОБА_2 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1.
 
Постановою державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від  30  травня 2014 року виконавчий лист, виданий 19 грудня 2013 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська про витребування у ОСОБА_3 спірної квартири та повернення її у власність ОСОБА_2, повернутий стягувачеві у зв'язку із неможливістю його виконання, оскільки право власності на зазначену квартиру після переобладнання приміщень за боржником не зареєстроване відповідно до вимог чинного законодавства.
 
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року № 18443428 відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, оскільки у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо вказаної квартири внесено запис про обтяження нерухомого майна. Також державним реєстратором звернуто увагу на наявність самочинного переобладнання квартири, яке не було узаконене у порядку, визначеному нормами матеріального права. 
 
Незважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 достовірно знала про витребування у неї спірної квартири та повернення її у власність ОСОБА_2, 29 квітня 2015 року вона уклала з ОСОБА_4 договір позики, згідно з яким, отримала у борг 690 134 грн 59 коп. на строк до 29 квітня 2022 року. З метою забезпечення виконання умов цього договору позики, того ж дня між сторонами укладено іпотечний договір та передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Цей іпотечний договір 29 квітня 2015 року посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу РичкоюЮ.О.
 
Оскільки на квартиру АДРЕСА_1 під час розгляду цивільних справ тричі накладався арешт, то  ОСОБА_2 не мав можливості зареєструвати у встановленому чинним законодавством України порядку право власності на це нерухоме майно. 
 
Крім  того, 02 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого у рахунок виконання умов договору поруки щодо повернення боргу ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О., про що у реєстрі вчинено запис за № 1285. 
 
17 липня 2015 року між ОСОБА_4 та  ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно з яким вже ОСОБА_4 начебто отримала у борг від ОСОБА_3 160 000 грн 00 коп. на строк до 17 липня 2020 року. Того ж дня між сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку передано спірну квартиру, про що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е. 17 липня 2015 року вчинено у реєстрі відповідний запис за № 842. 
 
Враховуючи, що станом на теперішній час квартира витребувана і повернута у власність позивача на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, але у встановленому порядку не виконане через наявність зазначених вище правочинів, позивач просив суд визнати недійсними: 
- договір іпотеки від 29 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про що у реєстрі вчинено запис за № 726, відповідно до якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1; 
- договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 02 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О. за реєстровим номером 1285; 
- договір іпотеки від 17 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е. за реєстровим номером 841.   
Також просив скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4; виключити з Державного реєстру іпотек запис про іпотекодержателя ОСОБА_3, скасувати заборону відчуження цього нерухомого майна, що накладена відповідно до договору іпотеки від 17 липня 2015 року; постановити окрему ухвалу, яку направити начальнику Управління юстиції Дніпропетровської області для вжиття заходів щодо усунення причин та умов порушень прав позивача ОСОБА_2, та доцільності припинення дії свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю приватним нотаріусом Ричкою Ю. О.
 
Рішенням Кіровоградського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсним договір іпотеки від 29 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про що у реєстрі вчинено запис за № 726, відповідно до якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.
Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 02 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О. за реєстровим номером 1285.
Визнано недійсним договір іпотеки від 17 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е. за реєстровим номером 841.   
Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4
Виключено з Державного реєстру іпотек відомості про іпотекодержателя квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3
Скасовано заборону на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2, накладену відповідно до договору іпотеки, укладеного 17 липня 2015 року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 не мала права передавати в іпотеку нерухоме майно, що їй не належить, а приватний нотаріус - посвідчувати договір, з огляду на обізнаність про наявність спору щодо предмета іпотеки. Відповідно до частини першої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України лише власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном. ОСОБА_3, укладаючи оспорювані договори, порушила право власності ОСОБА_2,  а тому такі договори на підставі статтей 203, 215 ЦК України мають бути визнані недійсними. Крім того, частиною першою статті 211 ЦК України встановлено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Оскільки вчинення таких дій не є обов'язком суду та позивачем не доведено вину приватного нотаріуса у вчиненні правопорушення, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.  
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки спірна квартира була витребувана із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та повернута у власність ОСОБА_2, тому ОСОБА_3 не мала права передавати в іпотеку майно, яке їй на законних правових підставах не належало. Крім того, рішення суду про витребування квартири та повернення її ОСОБА_2 не виконано, і саме з метою унеможливлення виконання зазначеного судового рішення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладали оспорювані договори.
 
ОСОБА_3 у касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір, суди помилково застосували до спірних правовідносин статтю 228 ЦК України, не звернули увагу на те, що позивачем не надано доказів того, що під час укладення оспорюваних правочинів сторонами порушено публічний порядок. Апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідачів, які не були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, що є порушенням статті 338 ЦПК України 2004 року. Відповідно до реєстру речових прав на нерухоме майно, на момент укладення оспорюваних договорів позивач не був власником спірної квартири, у зв'язку із чим висновок апеляції про те, що ОСОБА_3 знала те, що вона не є власником квартири, не підтверджено належними доказами. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що у разі задоволення позову власника нерухомого майна про витребування його із чужого незаконного володіння, після набрання рішенням суду законної сили іпотека щодо цього майна припиняється. Крім того, суди не мали законних підстав посилатись на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2013 року, оскільки виконавче провадження з примусового виконання цього рішення суду державним виконавцем закрито, а виконавчий лист повернуто стягувачу у зв'язку із неможливістю виконання судового рішення. 
 
У травні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не встановлено, коли та за яких саме підстав відповідачі, укладаючи оспорювані договори, порушили вимоги частини першої статті 228 та статтю 319 ЦК України. Відповідно до реєстру речових прав на нерухоме майно у момент укладення іпотечних договорів позивач не був власником спірної квартири, а тому підстави для визнання їх недійсними відсутні. Крім того, позивач не був стороною оспорюваних ним іпотечних договорів, а тому не мав законних підстав для оскарження їх у судовому порядку. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року у складі судді Леванчука А. О. відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 та витребувано матеріали справи із Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року у складі судді Леванчука А. О. відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 08 вересня 2017 року у складі судді Леванчука А. О. зупинено виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Леванчука А. О., Маляренка А. В., Ступак О. В. справу призначено до судового розгляду.  
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2001 року ОСОБА_2 у порядку спадкування набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, що належала його матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. 
 
22 жовтня 2001 року зазначене свідоцтво про право власності на спадкове майно зареєстровано у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 390п за номером 7-172 та реєстраційним номером в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за № 28442859. 
 
 09 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_8 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.
 
11 грудня 2009 року між ОСОБА_8 та  ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_8 відчужила на користь своєї сестри ОСОБА_3 зазначену квартиру. Цей договір 15 грудня 2009 року було зареєстровано у реєстрі за № 2307. 
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2010 року ОСОБА_2 визнано недієздатним та опікуном призначено його сина -   ОСОБА_1
 
Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2010 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 09 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О., зареєстрований у реєстрі за № 2943. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2011 року апеляційна скарга ОСОБА_8 відхилена, заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2010 року залишено без змін.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року апеляційна скарга ОСОБА_3 відхилена, заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2010 року залишено без змін.
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_8, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Лоян Т.С., Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про витребування майна із чужого, незаконного володіння та повернення його у власність, відмовлено.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, задоволено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року скасовано. 
Позов ОСОБА_1, який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, задоволено, витребувано у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та повернуто її у власність ОСОБА_2 
 
На підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2013 року ОСОБА_2 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1.
 
Постановою державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від  30  травня 2014 року виконавчий лист, виданий 19 грудня 2013 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська про витребування у ОСОБА_3 спірної квартири та повернення її у власність ОСОБА_2, повернутий стягувачеві у зв'язку із неможливістю його виконання, оскільки право власності на зазначену квартиру після переобладнання приміщень за боржником відповідно до вимог чинного законодавства не зареєстровано.
 
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області № 18443428 від 29 грудня 2014 року відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, оскільки у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо вказаної квартири внесено запис про обтяження нерухомого майна. Також державним реєстратором звернуто увагу на наявність самочинного переобладнання квартири, яке не було узаконене у порядку, визначеному нормами матеріального права. 
 
Незважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 достовірно знала про витребування у неї спірної квартири та повернення її у власність ОСОБА_2, 29 квітня 2015 року уклала з ОСОБА_4 договір позики, згідно з яким, отримала у борг 690 134 грн 59 коп. на строк до 29 квітня 2022 року. З метою забезпечення виконання умов цього договору позики, того ж дня між сторонами укладено іпотечний договір та передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Цей іпотечний договір 29 квітня 2015 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу РичкоюЮ.О.
 
Оскільки на квартиру АДРЕСА_1 під час розгляду цивільних справ тричі накладався арешт, то ОСОБА_2 не мав можливості зареєструвати у встановленому чинним законодавством України порядку право власності на це нерухоме майно. 
 
Крім  того, 02 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого на виконання умов договору поруки щодо повернення боргу ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О., про що у реєстрі вчинено запис за № 1285. 
 
17 липня 2015 року між ОСОБА_4 та  ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно з яким вже ОСОБА_4 отримала у борг від ОСОБА_3 160 000 грн 00 коп. на строк до 17 липня 2020 року. Того ж дня між сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку передано спірну квартиру, про що 17 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е. вчинено у реєстрі відповідний запис за № 842. 
 
Згідно із частиною першою статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Згідно із статею 321 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до частини першої статті 39 ЦПК України 2004 року права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.
 
Згідно із пунктом 15 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимоги  про  визнання  правочину недійсним на підставі статей 221-223 ЦК України можуть заявлятися як батьками (усиновлювачами), опікуном чи піклувальником, а також бабою і дідом (частина друга статті 258 СК України), так і будь-якою заінтересованою особою, а також самою неповнолітньою особою або особою, цивільна дієздатність якої обмежена, відповідно до частини другої статті 29 ЦПК України 2004 року.
 
Перевіряючи повноваження ОСОБА_1 щодо його прав подавати в інтересах ОСОБА_2 позов, суд першої інстанції виходив із того, що такі його  повноваження документально підтверджені посвідченням опікуна (а. с. 8 том 1), рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2010 року про призначення його опікуном ОСОБА_2 (а. с. 15 том 1), довідками Київського міського психоневрологічного диспансеру (а. с. 64 том 1, а. с. 40 том 2), листом завідуючого сектором опіки та піклування над недієздатними та обмежено дієздатними особами управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 05 квітня 2016 року (а. с. 63 том 2) та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року (а. с. 162-163 том 1).
 
І з такими висновками погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції.
 
Статтею 14 ЦПК України 2004 року визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
 
Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу).
 
Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.
 
Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.
 
Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
 
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок.
 
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. 
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що оспорювані правочини є такими, що порушують публічний порядок, оскільки умисно укладаються між відповідачами з метою недопущення виконання рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння та повернення його у власність ОСОБА_2, а тому відповідно до статтей 203, 215 ЦК України визнав їх недійсними. 
 
Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції,  правильно зазначав, що ОСОБА_2 з поважної причини не мав можливості зареєструвати право власності на квартиру, оскільки у процесі захисту його прав та численної кількості спорів з цього приводу у судах на належну йому квартиру тричі накладався арешт і судом вирішувалось питання про його скасування. Крім того, ОСОБА_3, проживаючи у квартирі позивача, самовільно здійснила її перепланування, що також позбавило ОСОБА_2 можливості вчасно здійснити державну реєстрацію належних йому майнових прав на нерухоме майно. 
 
Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
 
Стаття 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить принцип неприпустимості зловживання правами.
 
Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
 
Рішення, винесені Європейським судом з прав людини проти України у справах «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від  08 листопада 2005 року, «Антоненков та  інші  проти  України» від 22 листопада 2005 року, стосуються порушення права особи на розгляд її справи судом упродовж розумного строку. 
 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
 
З матеріалів справи вбачається, що від імені та в інтересах відповідача  ОСОБА_4 у справі діяв адвокат Бартош-Стрельніков А. В. та представниками відповідача ОСОБА_3 були ОСОБА_13 та адвокат ОСОБА_14 Відповідачі та їх представники неодноразово приймали участь у судових засіданнях під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції, користувались своїми процесуальними правами, подавали свої заперечення на позов та клопотання, у тому числі і про відкладення розгляду справи, ознайомлювались із матеріалами справи та оскаржували процесуальні документи. Разом з тим, у судове засідання 16 серпня 2016 року відповідачі та їх представники повторно не з'явились, хоча були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. З урахуванням того, що справа слухалась у суді першої інстанції більше року та зазначені учасники справи висловили свої заперечення проти позову у попередніх судових засіданнях, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для розгляду справи за їх відсутності та ухвалення рішення у справі. 
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 у грудні 2016 року подала апеляційну скаргу, яку також у своїх поясненнях, поданих до суду у лютому 2017 року, підтримала ОСОБА_4 Про призначення справи до розгляду у суді апеляційної інстанції на 12 квітня 2017 року відповідачі та їх представники були повідомлені належним чином. Так, із журналу судового засідання, яке відбулось 12 квітня 2017 року, вбачається, що участь у справі брала адвокат ОСОБА_3 - ОСОБА_14 Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали клопотання про відкладення розгляду справи, призначене на 12 квітня 2017 року. Суд апеляційної інстанції, визнавши причини неявки відповідачів неповажними та врахувавши те, що вони мають представників, дійшов обгрунтованого висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності. 
  
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів суду касаційної інстанції не встановила.
 
Доводи касаційних скарг про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення. 
 
Рішення Кіровського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Кіровського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                О. В. Білоконь

                                                                                                          Є. В. Синельников

                                                                                                          С.Ф. Хопта

                                                                                                           Ю. В. Черняк