Постанова
Іменем України 
 
05 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 152/907/13-ц
провадження № 61-36330ск18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Сад Поділля»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства              «Сад Поділля» на рішення Апеляційного суду Вінницької області, у складі колегії суддів: Марчук В. С., Войтка Б. Ю., Сопруна В. В., від 16 січня 2017 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Сад Поділля» (далі - ПАТ «Сад Поділля») про визнання договору купівлі-продажу недійсними та застосування наслідків недійсності договору.
Позовна заява мотивована тим, що за договором купівлі-продажу                    від 08 червня 2011 року, укладеним між ним та сільськогосподарським відкритим акціонерним товариством «Сад Поділля» (далі - СВАТ «Сад Поділля»), правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля», він придбав яблуні     у кількості 734 штуки, які знаходились на належній йому земельний ділянці, розташованій на території Пеньківської сільської ради. На виконання умов вказаного договору позивачем було внесено кошти у розмірі 15 800, 00 грн. Зазначаючи, що право власності на земельну ділянку поширюється й на розташовані на ній багаторічні насадження, з моменту отримання ним державного акта на право власності на земельну ділянку він став власником цих багаторічних насаджень - яблунь, які знаходяться на указаній земельній ділянці, тому спірний договір не відповідає вимогам частини третьої         статті 373 ЦК України, частини другої статті 79 ЗК України, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. ОСОБА_4 звертався до ПАТ «Сад Поділля» із вимогою про повернення йому внесених коштів, однак відповідач на звернення не прореагував.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просив суд визнати договір купівлі-продажу яблунь від 08 червня 2011 року, укладений між ним та СВАТ «Сад Поділля», недійсним та стягнути із відповідача на свою користь кошти у розмірі 15 800, 00 грн.
У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду із аналогічним позов до    ПАТ «Сад Поділля», який мотивовано тим, що 18 червня 2011 року вона уклала зі СВАТ «Сад Поділля» договір купівлі-продажу, відповідно до якого придбала яблуні у кількості 442 штуки, які знаходились на належній їй земельній ділянці, розташованій на території Пеньківської сільської ради. На виконання умов вказаного договору нею було внесено до СВАТ «Сад Поділля» кошти у розмірі 7 293, 00 грн. Зазначаючи, що право власності на земельну ділянку поширюється і на розташовані на ній багаторічні насадження, з моменту отримання нею державного акта на право власності на земельну ділянку вона стала  власником цих багаторічних насаджень - яблунь, які знаходяться на указаній земельній ділянці, тому спірний договір не відповідає вимогам частини третьої статті 373 ЦК України, частини другої статті 79 ЗК України, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Вона зверталась до ПАТ «Сад Поділля» з вимогою про повернення їй внесених коштів, однак відповідач повідомив про відсутність наміру повертати кошти.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_5 просила суд визнати договір купівлі-продажу яблунь 18 червня 2011 року, укладений між нею та СВАТ «Сад Поділля», недійсним та стягнути з відповідача на свою користь кошти у розмірі 7 293, 00 грн.
Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області                              від 25 квітня 2013 року вказані позови об'єднані в одне провадження.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області, у складі судді Строгого І. Л., від 04 червня 2013 року  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладені між сторонами договори купівлі-продажу яблунь є неукладеними, оскільки оформлені у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчувалися та не пройшли державної реєстрації, а тому не можуть визнаватися недійсними та наслідки недійсності правочину у даному випадку застосовані бути не можуть.
Ухвалами Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2015 року          та 20 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року, з урахуванням ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ      від 23 листопада 2016 року про виправлення описки, ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2015 року та 20 листопада 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня     2015 року та 20 листопада 2015 року, Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України № 6-14цс15 від 25 лютого 2015 року.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 16 січня 2017 року скасовано рішення Шаргородського районного суду Вінницької області           від 04 червня 2013 року та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано недійсним договір купівлі-продажу багаторічних насаджень - яблунь у кількості 734 штуки, укладений     08 червня 2011 року у с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області між ОСОБА_4 та СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є         ПАТ «Сад Поділля». Стягнуто із ПАТ «Сад Поділля» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 15 800, 00 грн, сплачені ним на виконання недійсного договору купівлі-продажу. Визнано недійсним договір купівлі-продажу багаторічних насаджень - яблунь у кількості 442 штуки, укладений 18 червня 2011 року у с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області між ОСОБА_5 та СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля». Стягнуто із ПАТ «Сад Поділля» на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 7 293, 00 грн, сплачені нею на виконання недійсного договору купівлі-продажу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районний суд дійшов помилкового висновку, що спірними договорами не порушено право власності позивачів на складову частину їх земельних ділянок - багаторічні насадження. Набувши права власності на земельні ділянки, позивачі одночасно стали власниками багаторічних насаджень на них, а відповідач не мав повноважень власників на розпорядження їхнім майном на момент укладення спірних договорів. Перебування багаторічних насаджень, дерев яблунь, на балансі підприємства не може вважатися підтвердженням права власності на ці насадження, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна і не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації). Оскаржені письмові договори купівлі-продажу від 08 червня 2011 року та        18 червня 2011 року, не відповідають положенням частини другої                статті 79 ЗК України та частини третьої статті 373 ЦК України, що є підставою для визнання їх недійсними.
У січні 2017 року ПАТ «Сад Поділля» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області       від 16 січня 2017 року та залишити в силі рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 04 червня 2013 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з'ясовано обставини справи, не враховано, що яблуні були посаджені товариством у 2000-2003 роках, тобто до виникнення у позивачів права власності на земельні ділянки, отже товариство набуло право власності на яблуні раніше.
03 лютого 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
15 червня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.
Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.
04 липня 2018 року ПАТ «Сад Поділля» направило до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
04 липня 2018 року ПАТ «Сад Поділля» направило до Верховного Суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участю заявника у режимі відеоконференції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Судами встановлено, що на підставі свідоцтв про право па спадщину за законом від 11 листопада 2011 року ОСОБА_4 набув у порядку спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_7 право власності на земельні ділянки площею 1,0231 га та 0,8687 га, розташовані на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, цільове призначення яких - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
08 червня 2011 року між ОСОБА_4 та СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля», у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, згідно з пунктом 1.1 якого, товариство зобов'язувалось продати належні йому на праві власності яблуні в кількості 734 штуки, які знаходяться на земельній ділянці покупця, посвідченій державним актом на право власності на земельну ділянку, а покупець зобов'язався прийняти яблуні та сплатити за них кошти на умовах цього договору. Загальна ціна товару, що продається за цим договором                      63 168, 04 грн. Попередня оплата в розмірі 15 792, 01 грн має бути перерахована на рахунок продавця або внесена готівкою в касу протягом      190 днів з моменту підписання договору. Решту суми покупець сплачує у визначені договором строки.
Відповідно до акту приймання-передачі майна у користування від 08 червня 2011 року, СВАТ «Сад Поділля» передало, а ОСОБА_4 прийняв у користування 734 плодоносних яблунь, які знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_4 
06 грудня 2011 року ОСОБА_4 сплатив відповідачу аванс за яблуні згідно договору в сумі 15 800 грн.
Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку                  від 10 червня 2009 року ОСОБА_5 на праві власності належить земельна ділянка НОМЕР_1, розташована на території Пенківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, площею 0,7447 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 
18 червня 2011 року між СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ«Сад Поділля», і ОСОБА_5 у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, за яким СВАТ «Сад Поділля» зобов'язалось продати яблуні в кількості 442 штуки загальною вартістю 29 172 грн, а покупець прийняти яблуні та сплатити за них на умовах попередньої оплати кошти у розмірі 7 293 грн у строк 170 днів з моменту підписання договору, а решту суми у строки та розмірах: 7 293 грн до 01 грудня 2012 року, 7 293 грн               до 01 грудня 2013 року, 7 293 грн до 01 грудня 2014 року.
Згідно акту приймання-передачі майна у користування від 18 червня 2011 року СВАТ «Сад Поділля» передало, а ОСОБА_5 прийняла у користування          442 плодоносних яблунь, які знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_5
30 листопада 2011 року ОСОБА_5 в касу ПАТ «Сад Поділля» внесено аванс за яблуні по договору в сумі 7 293 грн.
Інвентаризаційними описами, балансом та журналом обліку основних засобів підтверджено, що вищезазначені яблуні обліковуються на балансі відповідача.
Пред'являючи позови, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилались на те, що право власності на земельну ділянку поширюється й на багаторічні насадження, які знаходяться на цій земельній ділянці. Набувши право власності на земельну ділянку, вони одночасно стали власниками багаторічних насаджень на них, а тому відповідач не мав повноважень власника на розпорядження майном на момент укладення спірного договору.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
За правилами статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно із положеннями частини другої статті 22, статті 19 ЗК України багаторічні насадження - це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення.
Відповідно до частини другої статті 79 ЗК України (у редакції, чинній на час отримання державного акта) право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. 
Згідно із частиною третьою статті 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
Враховуючи викладене, у правовідносинах, що склалися між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий об'єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки.
Перебування багаторічних насаджень на балансі підприємства не може вважатись  підтвердженням права власності на ці насадження, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна й за відсутності правоустановчих документів не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України        від 25 лютого 2015 року у справі № 6-14цс15. 
Судом апеляційної інстанції при вирішення справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, 2004 року). 
Встановивши, що право власності на земельні ділянки, на яких розташовані яблуні, у позивачів (спадкодавця) виникло (у ОСОБА_5 у 2009 році,                 у ОСОБА_4 у 2011 році у порядку спадкування) до укладення оспорених договорів купівлі-продажу, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що спірними договорами порушено право власності позивачів на складову частину їх земельних ділянок - багаторічні насадження(яблуні).
За принципами, закладеними у статті 17 Загальної декларації прав людини та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна особа має право мирно володіти належним їй майном та ніхто не може бути свавільно позбавлений належного йому майна.
Оскаржені письмові договори купівлі-продажу від 08 червня 2011 року та        18 червня 2011 року суперечать положенням частини другої                          статті 79 ЗК України та частини третьої статті 373 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними.
Таким чином, апеляційний суд, застосувавши принцип єдності земельної ділянки і багаторічних насаджень, які на ній знаходяться, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заявлених ОСОБА_5 та ОСОБА_4 позовних вимог.
Доводи касаційної скарги та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Оцінивши доводи клопотання ПАТ «Сад Поділля» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.
За правилами статті 403 ЦПК України підставами для передачі справи на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду є: необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати; необхідність відступити           від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати; необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об'єднаної палати) іншого касаційного суду; необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати; у випадку якщо колегія суддів дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики; у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.
ПАТ «Сад Поділля» не навело підстав, передбачених статтею 403 ЦПК України, для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Колегія суддів не знаходить підстав для відступу від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-14цс15. 
Клопотання ПАТ «Сад Поділля» про розгляд справи у судовому засіданні за участю заявника у режимі відеоконференції задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Європейський суд з прав людини висловлював думку, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від21 жовтня 2010 року).
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для відступу від правового висновку Верховного Суду України та підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 403, 404, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :
 
Відмовити публічному акціонерному товариству «Сад Поділля» у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Відмовити публічному акціонерному товариству «Сад Поділля» у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні у режимі відеоконференціїз його участю.
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сад Поділля» залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2015 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді | Є. В. Синельников
| О. В. Білоконь
| С. Ф. Хопта