Постанова
Іменем України
 
16 жовтня 2018 року  
м. Київ
справа № 755/28137/14-к 
провадження № 51-3284км17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого | ОСОБА_1 ,
суддів | ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника | ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року щодо 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Коцюбинського Одеської області, жителя м. Києва,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Оскаржені судові рішення
1.  За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року ОСОБА_7 було засуджено за частиною 2 статті 186 КК із застосуванням статті 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
2.  Засудженого визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно за обставин, детально викладених у вироку. Зокрема, судом установлено, що 23 серпня 2014 року приблизно о 00:40 в кафе «Мерное» на території парку культури і відпочинку «Гідропарк» в м. Києві ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння під час конфлікту з ОСОБА_8 вирвав з його рук гаманець та втік з місця вчинення злочину, таким чином відкрито заволодівши майном потерпілого  вартістю 900 грн.
3.  Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 11 квітня 2017 року вирок районного суду залишив без змін. 
Вимоги і доводи касаційних скарг 
4.  У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 2 та 3 частини першої статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), скасувати судові рішення щодо засудженого і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На думку скаржника, місцевий суд усупереч положенням статті 65 КК не врахував повною мірою ступеня тяжкості злочину, конкретних обставин, за яких його вчинено, а також особи винного, і неправомірно застосував статтю 69 вказаного Кодексу, через що засудженому обрано невиправдано м`яке покарання. Крім того, прокурор вважає, що всупереч статті 419 КПК апеляційний суд не обґрунтував належним чином, чому він залишив без задоволення апеляційні вимоги сторони обвинувачення. 
5.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
Позиції інших учасників судового провадження
6.  У судовому засіданні захисник заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони обвинувачення і просив залишити вирок та ухвалу без зміни, вважаючи їх законними та обґрунтованими. 
7.  Прокурор, що представляв державне обвинувачення під час касаційного розгляду, не підтримав касаційної скарги, зазначивши, що судами першої та апеляційної інстанцій не було допущено порушень матеріального та процесуального закону.
Оцінка Суду
8.  Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану скаргу належить залишити без задоволення на таких підставах.
9.  Згідно зі статтями 50, 65 КК покарання має бути справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. 
10.  Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При призначенні покарання необхідно брати до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
11.  За правилами частини 1 статті 69 КК суд вправі призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої законом за відповідний злочин, за наявності не менше двох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, та з урахуванням особи винного. 
12.  Частиною 2 статті 66 КК передбачено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
13.  Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд дотримався зазначених вимог закону, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки та дані про особу винного, навів у вироку мотиви прийнятого рішення. 
14.  Суд не залишив без оцінки попередню судимість ОСОБА_7 й того, що засуджений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння.  З огляду на ці обставини в їх поєднанні з характером установлених конкретних дій засудженого суд визнав неможливим досягти мети попередження вчинення злочинів й виправлення засудженого без ізоляції його від суспільства.
15.  Разом із тим суд також узяв до уваги і визнав пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття засудженого, наявність на утриманні малолітньої дитини. Крім того, суд зважив, що вчинений злочин не був заздалегідь підготовлений та мав ситуативний характер.
16.  Ураховуючи наявність кількох пом`якшуючих обставин, які, на переконання суду, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, засудженому було призначено покарання із застосуванням статті 69 КК. Закон наділяє суд дискреційними повноваженнями визначати, чи істотно знижують встановлені під час судового розгляду обставини ступінь тяжкості вчиненого злочину, і призначати за розміром таке покарання, яке необхідне й достатнє для виправлення особи та попередження нових злочинів. 
17. Апеляційний суд під час перегляду вироку суду першої інстанції ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора щодо м`якості призначеного засудженому покарання, та мотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи, які ґрунтуються на матеріалах справи. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статті 419 КПК.
18. Суд також бере до уваги наявну в матеріалах провадження  інформацію, що ОСОБА_7 за ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23 лютого 2018 року був звільнений від подальшого відбування покарання на підставі статті 84 КК у зв`язку з тяжким захворюванням.
19.  Крім того, у судовому засіданні прокурор, який відповідно до частини четвертої статті 36 та частини другої статті 37 КПК здійснює повноваження прокурора у цьому кримінальному провадженні, не підтримав поданої стороною обвинувачення касаційної скарги, вважаючи викладені у ній доводи непереконливими.
20.  Враховуючи вищенаведене, Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги. 
З огляду на викладене, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає. 
Судді:

 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                      ОСОБА_3