Постанова
Іменем  України
 
05 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 676/1740/16-ц
 
провадження № 61-36305 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, 
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на заочне рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2016 року у складі судді Вдовичинського А. В. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Пастощука М. М.,           Купельського А. В., Янчук Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») про розірвання договору фінансового лізингу. 
Позовна заява мотивована тим, що 02 вересня 2015 року між ним та                      ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець зобов'язався придбати транспортний засіб «GELLY MK plus» та передати його у користування лізингоодержувачу на строк і на умовах, передбачених цим договором. Вважав, що вказаний договір містить несправедливі умови, які порушують його права, як споживача.
При укладенні зазначеного договору фінансового лізингу представник відповідача надала йому усно інформацію про порядок його укладення, сплати авансових платежів, отримання транспортного засобу та можливі ризики у процесі виконання умов договору. 
З умовами договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу становила 6 119 Євро 40 центів, що еквівалентно 164 тис. грн. У день укладення спірного договору ним було сплачено товариству 75 тис. грн, а 9 вересня 2015 року він сплатив на розрахунковий рахунок відповідача адміністративний платіж                                         у розмірі 23 400 грн. Після сплати адміністративного платежу йому повідомили, що у наявності є автомобіль іншої моделі і вартість запропонованого автомобіля становить 210 тис. грн. Він неодноразово звертався до товариства з вимогою про надання інформації щодо вартості предмета лізингу, проте чіткої відповіді не отримав.
Крім того, у порушення частини другої статті 299 ЦК України договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідченим та містить несправедливі умови, зокрема викладені у пункті 1.4, відповідно до якого лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміну, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. У порушення статті 808 ЦК України договір не містить інформації про продавця, в якого лізингодавець мав придбати предмет лізингу. Тому така умова спірного договору позбавляє його права пред'явлення вимоги для усунення перешкод у користуванні предметом лізингу до лізингодавця та продавця предмету лізингу у період його використання. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд визнати договір фінансового лізингу від 02 вересня 2015 року, укладений між ним та                         ТОВ «Євролізинг Україна», недійсним, зобов'язати відповідача повернути йому грошові кошти у розмірі 99 580 грн 80 коп., з яких: 75 тис. грн - сума авансового платежу, 280 грн - сума комісії банку за переказ коштів,                 23 400 грн - сума адміністративного платежу, 900 грн - сума комісії банку за переказ коштів.
Заочним рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано договір фінансового лізингу від 02 вересня 2015 року, укладений між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_4, недійсним. Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 98 400 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві. Крім того, при укладенні вказаного договору сторонами не дотримано вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення, що свідчить про нікчемність цього правочину. 
Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 20 грудня 2016 року апеляційна скарга ТОВ «Євролізинг Україна» відхилена, заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у спірному договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність ТОВ«Євролізинг Україна» за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та його якості. Одночасно значно розширені права лізингодавця, а, отже, вказані умови договору є несправедливими у розумінні статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, сторонами договору фінансового лізингу не дотримано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення цього договору, що тягне за собою нікчемність такого правочину.
У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Євролізинг Україна» просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Касаційна скарга мотивована тим, що в укладеному між сторонами договорі фінансового лізингу були визначені та погоджені усі необхідні його умови і він відповідає положенням законодавства, безпідставні висновки суду щодо несправедливості умов вказаного договору у розумінні статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутні докази порушення договором фінансового лізингу прав позивачки, як споживача. Істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків позивачки зі спірного договору не вбачається. Відсутні правові підстави для того, щоб спірний правочин підлягав нотаріальному посвідченню, що узгоджується зі статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг». 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.  
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У липні 2018 року справа передана до Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
У частині п'ятій цієї статті передбачено, що у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації                від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). 
Суди дійшли вірного висновку про те, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, дає підстави дійти до висновку, що у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.  
Згідно з пунктом 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.  
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. 
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням статті 808 ЦК України.
Крім того, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. 
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. 
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 
Такі висновки щодо застосування вказаних норм права                     відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року № 6-2766 цс 15, від 19 жовтня 2016 року              № 6-1551 цс 16. Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від такого правового висновку. 
Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, у тому числі, що адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається, лізингодавець за невиконання договірного зобов'язання не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а одержує від нього вигоду. Умови договору суттєво обмежують права позивача, як споживача та звужують обов'язки відповідача (стаття 808 ЦК України). Сторонами не дотримано положень законодавства щодо нотаріального посвідчення вказаного правочину. 
Отже, є правильними висновки судів про наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України та статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Доводи касаційної скарги про те, що посилання позивача на несправедливі умови спірного договору, відсутність нотаріального посвідчення договору є необґрунтованими, безпідставні та спростовуються вищевказаними встановленими судами обставинами. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 20 грудня 2016 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк