ПОСТАНОВА
Іменем України
04 жовтня 2018 року 
Київ
справа №805/3240/15-а
адміністративне провадження №К/9901/11818/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 квітня     2016 року (колегія суддів у складі: Казначеєва Е.Г., Васильєвої І.А., Жаботинської С.В.) у справі № 805/3240/15-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці про визнання протиправним і скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
установив:
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (далі - УМВС України на Донецькій залізниці), в якому просив: визнати неправомірним та скасувати наказ від 9 квітня 2015 року № 77 о/с зі змінами, внесеними наказом від 22 квітня 2015 року № 89 о/с; виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову вказував, що рапорт про звільнення написаний ним під тиском керівництва, яке змусило його не вказувати дату рапорту та запевнило, що він не буде використаний за призначенням без бажання позивача. Крім того, при звільненні він не був ознайомлений з наказом про звільнення. 
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2016 року (суддя Аляб'єв І.Г.) позов задоволено: визнано незаконним та скасовано наказ т.в.о начальника УМВС України на Донецькій залізниці від 9 квітня 2015 року № 77 о/с зі змінами, внесеними наказом начальника УМВС України на Донецькій залізниці від 22 квітня 2015 року № 89 о/с; стягнуто з УМВС України на Донецькій залізниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 10 квітня 2015 року по 11 січня 2016 року в сумі 25334,88 грн.
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2016 року скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2016 року та прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати таке рішення і залишити в силі постанову суду першої інстанції. Також висловлює свої заперечення щодо ухвал апеляційного суду від 4 квітня        2016 року про відкриття апеляційного провадження, призначення справи до апеляційного розгляду, які вважає незаконними і просить скасувати. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на неправильне застосування цим судом норм матеріального права та грубе порушення норм процесуального права. Вважає, що судом проігноровано правову позицію Верховного Суду України, згідно з якою працівник міліції не може бути звільнений зі служби до закінчення тримісячного строку з дня подання заяви про звільнення. Крім того, в його особовій справі містився рапорт про продовження служби в органах внутрішніх справ, однак відповідач відмовився надати справу для огляду. Звертає увагу на порушення судом апеляційної інстанції вимог статті 187 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; далі - КАС України), а саме: судом прийнято апеляційну скаргу відповідача без доказів сплати судового збору та безпідставно відкрито апеляційне провадження і призначено справу до розгляду. Позивач отримав копію апеляційної скарги лише 15 квітня 2016 року, тоді як розгляд справи призначено на 20 квітня 2016 року, що позбавило його можливості подати заперечення на скаргу. Апеляційним судом проігноровано клопотання позивача, направлене до суду 20 квітня 2016 року, про перенесення розгляду справи на інший день, у зв'язку з неможливістю прибуття на засідання, та розглянуто справу без його участі. Крім того, апелянт просив розглядати справу в апеляційній інстанції за його участю, однак суд апеляційної інстанції таке клопотання проігнорував та вирішив справу у письмовому провадженні, чим грубо порушив положення частини першої статті 197 КАС України.
Заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Суди встановили, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходив службу в органах внутрішніх справ з листопада 1998 року.
Відповідно до витягу з наказу УМВС України на Донецькій залізниці від 30 грудня                  2014 року № 400 о/с майора міліції ОСОБА_1 призначено старшим оперуповноваженим в особливо важливих справах відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю УМВС України на Донецькій залізниці.
Позивачем подано рапорт начальнику УМВС України на Донецькій залізниці, в якому він просив його звільнити з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, за загальним трудовим стажем з 2015 року. Також просив питання про його звільнення з органів внутрішніх справ розглянути на кадровій комісії без його участі. 
Рапорт про звільнення прийнятий до виконання 9 квітня 2015 року, про що свідчить дата резолюції керівника УМВС України на Донецькій залізниці.
Згідно з витягом з протоколу № 5 засідання кадрової комісії при УМВС України на Донецькій залізниці від 9 квітня 2015 року, за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з органів внутрішніх справ, комісія, враховуючи досягнення ним граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, вирішила задовольнити рапорт.
Наказом УМВС України на Донецькій залізниці від 9 квітня 2015 року № 77 о/с підполковника міліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил (з поставленням на військовий облік) за пунктом 64 «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Відповідно до акту від 9 квітня 2015 року, складеним комісією, ОСОБА_1 ознайомився зі змістом наказу, але особистий підпис та дату про ознайомлення з наказом ставити відмовився.
Наказом УМВС України на Донецькій залізниці від 22 квітня 2015 року № 89 о/с внесено зміни до наказу від 9 квітня 2015 року № 77 о/с, доповнивши його абзацом наступного змісту: «вислуга років на службі в органах внутрішніх справ на день звільнення в календарному обчисленні становить 18 років 3 місяці 6 днів, загальний трудовий стаж - 28 років 4 місяці 15 днів».
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з неправомірності дій УМВС України на Донецькій залізниці щодо звільнення позивача зі служби, оскільки рапорт про звільнення зареєстрований 9 квітня 2015 року, а тому, відповідно до пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, наказ про звільнення мав бути винесений не раніше липня 2015 року (або раніше тільки в разі згоди працівника).
Суд апеляційної інстанції, приймаючи протилежне рішення, вважав, що звільняючи позивача зі служби в органах внутрішніх справ після досягнення ним граничного віку перебування на службі, відповідач діяв відповідно до вимог законодавства.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, з огляду на таке. 
Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (далі - Положення № 114).
Перелік спеціальних звань, які присвоюються особам, що перебувають на службі в органах внутрішніх справ, міститься у пункті 2 Положення № 114, зокрема, серед старшого начальницького складу - майор міліції, підполковник міліції, полковник міліції.  
Пунктом 7 Положення № 114 встановлено вік перебування на службі в органах внутрішніх справ для осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу залежно від присвоєних їм спеціальних звань. Згідно з абзацом 1 вказаного пункту особи середнього і старшого начальницького складу, за винятком полковників міліції та полковників внутрішньої служби, перебувають на службі в органах внутрішніх справ до 45 років.
Згідно з пунктом 8 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку. 
При необхідності на службі в органах внутрішніх справ можуть бути залишені на строк до п'яти років: особи середнього і старшого начальницького складу до полковника міліції та полковника внутрішньої служби включно - начальниками, яким надано право призначати їх на посаду.
У виняткових випадках особам середнього, старшого або вищого начальницького складу строк служби в органах внутрішніх справ може бути продовжено, з урахуванням стану здоров'я, в такому ж порядку повторно до 5 років, а окремим із них, які мають вчену ступінь або вчене звання, - до 10 років. 
Згідно з підпунктом «а» пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення. 
Таким чином, особи старшого начальницького складу органів внутрішніх справ можуть бути звільнені у відставку на підставі підпункту «а» пункту 64 Положення № 114 за умови досягнення граничного віку перебування на службі залежно від присвоєного їм спеціального звання.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1, який перебував у спеціальному званні підполковник міліції, досягнув 45 років, тобто граничного віку перебування на службі. 
Починаючи з 9 квітня 2015 року на службу позивач не виходив, жодних дій, спрямованих на відкликання рапорту про звільнення, написання якого він не заперечує, не вчинив. 
При цьому у справі відсутні докази подання позивачем рапорту про продовження строку служби в органах внутрішніх справ, тому рішення про необхідність залишення позивача на службі відповідачем не розглядалося і приймалося. Слід зазначити, що питання продовження проходження служби особи, яка досягла граничного віку перебування в органах внутрішніх справ, є виключною компетенцією відповідача.
Що стосується посилань позивача на те, що складення ним рапорту про звільнення відбулося з дефектом волевиявлення під тиском керівництва, то Суд зазначає наступне.
Правовою підставою та визначальною обставиною при звільненні особи рядового і начальницького складу у відставку за пунктом 64 «а» (за віком) Положення № 114 є юридичний факт досягнення такою особою граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, що унеможливлює подальше проходження служби, а не власна ініціатива (рапорт) особи. Відсутність рапорту не є перешкодою для звільнення особи рядового і начальницького складу при досягненні нею граничного віку перебування на службі.
Враховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції про законність звільнення позивача ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ за віком у зв'язку із досягненням 45 років ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.
Суд першої інстанції при вирішенні справи послався на пункт 68 Положення № 114, згідно з яким особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт. 
Водночас, підставою для звільнення позивача було досягнення ним граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ передбаченого пунктом 7 Положення                 № 114, а вимога, встановлена пунктом 68 вказаного Положення, стосується осіб, які мають намір звільнитись із органів внутрішніх справ за власним бажанням.
З цих же підстав не застосовується у даній справі позиція Верховного Суду України, викладена у постановах від 5 грудня 2011 року та від 9 квітня 2012 року (справи № 21-236а11 та № 21-99а12 відповідно), оскільки обставини справ є різними.
Стосовно посилань касаційної скарги на порушення судом апеляційної інстанції вимог процесуального закону при прийнятті апеляційної скарги УМВС України на Донецькій залізниці, відкритті апеляційного провадження та призначення справи до розгляду, то таких порушень Судом не встановлено. Так, отримавши апеляційну скаргу, судом апеляційної інстанції постановлено ухвалу про залишення скарги без руху та надано строк для сплати апелянтом судового збору. Оскільки апелянтом у встановлений строк сплачено судовий збір, апеляційне провадження відкрите.
Що стосується клопотання позивача, направленого до суду апеляційної інстанції про перенесення розгляду справи на інший день, то випадки, за яких суд може відкласти розгляд справи, наведено у частині першій статті 128 КАС України (тут і далі в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції). Таких обставин апеляційний суд не встановив.
Позивачу вручено повістку з інформацією про дату і час судового засідання в апеляційному суді 13 квітня 2016 року, і за змістом частини четвертої статті 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.
Щодо розгляду справи в суді апеляційної інстанції у порядку письмового провадження, то таке право суду передбачено частиною першою статті 197 КАС України у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання (пункт 2).
Стосовно направлення судом позивачу копії апеляційної скарги лише 15 квітня                     2016 року, тоді як розгляд справи призначено на 20 квітня 2016 року, Суд враховує положення частини другою статті 350 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), згідно з якою не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції правильно вирішив спір та не допустив неправильного застосування норм матеріального права, які могли б привести до ухвалення незаконного рішення,      внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалене апеляційним судом рішення - без змін.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
п о с т а н о в и в :
Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2016 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя                                                                                                І.Л. Желтобрюх 

Судді                                                                                                                                   О.В. Білоус

                                                                                                 Т.Г. Стрелець