Постанова
Іменем України
 
05 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 706/1355/16-ц
 
провадження № 61-36425св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І., 
 
учасники справи:
 
заявник - ОСОБА_4,
заінтересована особа - Заячківська сільська рада Христинівського району Черкаської області, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2017 року у складі головуючого-судді Олійника М. Ф. та ухвалу Апеляційного суду  Черкаської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Ювшина В. І., Пономаренка В. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про визнання особи безвісно відсутньою. 
 
Заява мотивована тим, що вона 23 вересня 1972 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 у Джамайській сільській раді Новоаненського району Республіки Молдова. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вона разом із чоловіком та дітьми проживала у с. Чабанівка Новоаненськогорайону Республіка Молдова. У зв'язку із складними відносинами з чоловіком та військовим конфліктом на території Республіки Молдова, вона влітку 1992 року разом із дітьми виїхали з країни та поселились у с. Заячківка Христинівського району Черкаської області. Восени того ж року до них приїхав її чоловік і залишився з ними жити. Заячківською сільською радою Христинівського району Черкаської області їм було надано в користування житловий будинок по АДРЕСА_1, який вони приватизували. У листопаді 1994 року, після чергової сімейної сварки, ОСОБА_5 пішов у відпустку і виїхав із села у невідомому напрямку. За останні 22 роки ОСОБА_5 жодного разу не зателефонував, не написав листа, не повідомив іншим способом про місце свого перебування, а також не брав участі в утриманні будинку, його ремонті та оплаті комунальних послуг. 
 
Заявник зазначає, що вона вирішила заповісти все належне їй майно дочці ОСОБА_6, однак не може реалізувати своє право, оскільки в свідоцтві про право власності на житловий будинок, зазначено про те, що він належить, крім неї, її матері та дітей, ще й ОСОБА_5, тому звернулася до суду з указаною заявою та просила визнати безвісно відсутнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, який вибув із с. Заячківка Христинівського району Черкаської області в листопаді 1994 року. 
 
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявником не було надано належних та допустимих доказів відсутності відомостей про місце знаходження ОСОБА_5 в місці його постійного проживання та неможливість їх одержання усіма доступними способами. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 відхилено, рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2017 року залишено без змін.
 
Ухвала  апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми та ухвалено законне й справедливе рішення.
 
У липні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ  касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її заяви.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули уваги на те, що останнє відоме постійне місце проживання ОСОБА_5 є будинок АДРЕСА_1, частина якого на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5, у зв'язку з чим дійшли до безпідставного висновку про те, що с. Заячківка Христинівського району Черкаської області не можна вважати місцем постійного проживання ОСОБА_5 у розумінні статті 43 ЦК України.
 
Крім того, необґрунтованим є посилання суду апеляційної інстанції на положення статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, оскільки заява про визнання ОСОБА_5 безвісно відсутнім розглядалась в порядку окремого провадження і саме суд мав виконати вимоги, передбачені статтею 248 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, (встановити свідків, подати запити тощо), яка є спеціальною нормою для вказаних правовідносин.  
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі. 
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
02 липня 2018 року справу № 706/1355/16-ц за заявою ОСОБА_4 про визнання особи безвісно відсутньою передано до Верховного Суду.
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило. 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду  - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; рішення  відповідають вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України  2004 рокущодо законності та обґрунтованості. 
 
Судами встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Заячківської сільської ради Христинівського району Черкаської області від 28 грудня 2015 року № 264 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 був зареєстрований та проживав на території сільської ради з 28 вересня 1992 року по 10 жовтня 1994 року.
 
Як вбачається з довідки СТОВ «Агрофірма «Заячківка» ОСОБА_5 01 листопада 1992 року вступив до колгоспу і працював у ньому трактористом з 01 листопада 1992 року по 31 грудня 1994 року.
 
Судами попередніх інстанцій також установлено, що в листопаді 1994 року ОСОБА_5 виїхав із с. Заячківки Христинівського району Черкаської області, що підтверджується показаннями заявника та свідка ОСОБА_8 
 
Згідно з довідкою адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Черкаській області від 21 грудня 2016 року ОСОБА_5 зареєстрованим/знятим з реєстрації по Черкаській області не значиться.
 
Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.
 
Визнання фізичної особи безвісно відсутньою здійснюється за судовим рішенням на підставі встановлення кількох юридичних фактів: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання (тобто за місцем реєстрації) протягом тривалого часу; 2) відсутність відомостей про місце знаходження такої особи в місці її постійного проживання і неможливість їх одержання усіма доступними способами; 3) закінчення одного року з моменту одержання останніх відомостей про місце перебування даної особи. Порядок обчислення зазначеного строку залежить від того, чи можливо встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи. Якщо такий день можна встановити (отримання листа; телефонна розмова; від'їзд з місця постійного або тимчасового проживання тощо), початок перебігу річного строку починається з дня, наступного за днем одержання таких відомостей (ст. 253 ЦК). У випадку можливості встановити місяць одержання останніх відомостей про зниклу особу, річний строк починається з першого числа наступного місяця. Якщо і місяць залишається невідомим, цей строк починає спливати з 1 січня наступного року.
 
Згідно із статтею 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
З урахуванням вказаних вимог закону та обставин справи, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_5 безвісно відсутнім, оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_5 за місцем постійного його проживання та неможливість їх одержання усіма доступними способами. Сам по собі факт відсутності спілкування заявника та дочки з ОСОБА_5 не є доказом того, що останній безвісно відсутній.
 
Доводи заявника щодо безпідставного висновку судів про те, що с. Заячківка Христинівського району Черкаської області не можна вважати місцем постійного проживання ОСОБА_5, у розумінні статті 43 ЦК України, спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а саме - довідкою виконавчого комітету Заячківської сільської ради Христинівського району Черкаської області від 28 грудня 2015 року № 264 з якої вбачається, що ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав на території сільської ради з 28 вересня 1992 року по 10 жовтня 1994 року, а також довідкою адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Черкаській області від 21 грудня 2016 року, з якої вбачається, що ОСОБА_5 зареєстрованим/знятим з реєстрації по Черкаській області не значиться. 
 
Посилання заявника на те, що суд не виконав вимоги, передбачені статтею 248 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, (встановити свідків, подати запити тощо), яка є спеціальною нормою для вказаних правовідносин, є безпідставними, оскільки відповідно до вимог статей 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд  розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та  апеляційної інстанцій -  без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду  Черкаської області від 30 травня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. О. Кузнєцов
| А.С. Олійник
| Г.І. Усик