Постанова 
Іменем  України
 
19 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 761/37045/15-ц
 
провадження № 61-28407св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,                          Штелик С. П.,
 
учасники справи:
стягувач - Ділекс Чартерінг АпС,
боржник -публічне акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2016 рокуу складі судді Савицького О. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Усика Г. І., Невідомої Т. О., Ратнікової В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2015 року юридична компанія Ділекс Чартерінг АпС звернулася до суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21 серпня 2015 року у справі за позовом Ділекс Чартерінг АпС до публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (далі - ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз») у справі КОНДОК Vшляхом стягнення з ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на користь Ділекс Чартерінг АпС основної суми заборгованості у розмірі 
1 583 687,50 доларів США; процентів за період до 31 грудня 2013 року включно на загальну суму 56 433,84 долари США; процентів за період з 
01 січня 2014 року до 30 червня 2014 року у розмірі 57 879,22 доларів США; процентів за період з 01 липня 2014 року до 11 травня 2016 року у розмірі 
212 543,18 долари США; процентів за ставкою 800 базисних пунктів вище встановленої законом процентної ставки, що передбачена р. 247 Цивільного Кодексу Німеччини, за період з 12 травня 2016 року до дня оплати; компенсації за юридичні послуги в розмірі 6 314,60 євро; витрат на арбітражний розгляд у розмірі 25 771,69 євро.
У клопотанні заявник також просив на підставі вказаного рішення Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу та ухвали про надання дозволу на його примусове виконання видати виконавчий лист.
 
Клопотання мотивовано тим, що у добровільному порядку рішення Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21 серпня 2015 року боржником не виконується, а примусове виконання рішення іноземного суду згідно статті 392 ЦПК України здійснюється за місцезнаходженням боржника.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року, клопотання Ділекс ЧартерінгАпС задоволено частково.
Надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21 серпня 2015 року у справі за позовом Ділекс Чартерінг АпС до ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» у справі КОНДОК V шляхом стягнення з ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на користь Ділекс Чартерінг АпС основної суми заборгованості у розмірі 39 361 616,90 грн (за курсом Національного Банку України станом на 01 липня 2016 року становить 1 583 687,50 доларів США); процентів за період до 31 грудня 2013 року включно на загальну суму 
1 402 629,74 грн (за курсом Національного Банку України станом на 01 липня 2016 року становить 56 433,84 долари США); процентів за період з 01 січня 2014 року до 30 червня 2014 року у розмірі 1 438 553,81 грн (за курсом Національного Банку України станом на 01 липня 2016 року становить 57 879,22 доларів США); процентів за період з 01 липня 2014 року до 
11 травня 2016 року у розмірі 5 282 635,13 грн (за курсом Національного Банку України станом на 01 липня 2016 року становить 212 543,18 доларів США); процентів за ставкою 800 базисних пунктів вище встановленої законом процентної ставки за період з 12 травня 2016 року до дня оплати; компенсації за юридичні послуги в розмірі 174 052,73 грн (за курсом Національного Банку України станом на 01 липня 2016 року становить 6 314,60 євро); витрат на арбітражний розгляд у розмірі 710 359 грн (за курсом Національного Банку України станом на 01 липня 2016 року становить 25 771,69 євро).
 
Судові рішення мотивовані тим, що підстави для відмови у задоволенні клопотання Ділекс Чартерінг АпС, передбачені статтею V Нью-Йоркської конвенції та статтею 396 ЦПК України відсутні, а ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» не скористалося своїм правом щодо надання документів на обґрунтування заперечень стосовно розрахунку процентів за ставкою 800 базисних пунктів вище встановленої законом процентної ставки. Вказали, що звернення до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів з метою встановлення змісту норм права іноземної держави згідно статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» є правом суду, а не обов'язком.
 
02 жовтня 2017 року ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» не звернувся до Міністерства юстиції України для тлумачення Цивільного Кодексу Німеччини, пославшись на те, що це є правом, а не обов'язком суду. На думку ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», вказані дії суду першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, суперечать положенням частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року. Судами не було взято до уваги складність механізму виконання на території України арбітражного рішення, постановленого Арбітражним Трибуналом Німецької Морської Асоціації Арбітражу. Вказують, що допустивши до виконання рішення іноземного суду, в якому не вказано конкретної суми відсотків, яка підлягає стягненню, суди не з'ясували, чи не суперечитиме визнання та звернення до виконання такого рішення публічному порядку України, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» не надає права державному виконавцю самостійно обчислювати суму, яка належить до стягнення, і для виконання такого рішення державний виконавець змушений буде вийти за межі своїх повноважень.
 
02 лютого 2018 року (відповідно до відбитку поштового штемпеля на коверті) до Верховного Суду надійшов відзив Ділекс Чартерінг АпС на касаційну скаргу ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», у якому стягувач зазначив, що касаційні вимоги боржника є незаконними та необґрунтованими. Вказують, що нормами цивільного процесуального кодексу України встановлений вичерпний перелік підстав для відмови у визнанні та виконанні рішення іноземного суду та судами першої і апеляційної інстанцій належним чином було перевірено всі ці підстави та не встановлено жодної з них. Зазначають, що звернення до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів з метою встановлення змісту норми права іноземної держави є правом суду, а не обов'язком, та у випадку можливості вирішити питання за наявними в справі доказами, суди можуть прийняти рішення самостійно, не звертаючись до компетентних органів. Вказують на те, що при вирішенні клопотання про визнання та виконання рішення іноземного суду, суди не можуть входити в обговорення правильності цих рішень по суті. Зазначають, що стверджуючи про те, що Арбітражний Трибунал Німецької Морської Асоціації Арбітражу встановив необхідність полегшення виконання рішення за кордоном, боржник вводить суд в оману, оскільки зазначене твердження не має місця.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
18 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 2 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». 
Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.
 
22 серпня 1960 року Указом Президії Верховної Ради УРСР ратифікована Нью-Йоркська конвенція (далі - Конвенція) про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року. Її учасниками є, зокрема, Україна та Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії.
 
Конвенція застосовується до визнання та виконання рішень іноземних судів, ухвалених на території держави іншої, ніж держава, в якій подане клопотання про визнання і виконання таких рішень, у спорах, сторонами в яких можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Вона застосовується також до арбітражних рішень, які не вважаються внутрішніми рішеннями у тій державі, в якій запитується їх визнання і виконання (стаття І).
 
01 липня 2016 року, задовольняючи частково клопотання стягувача про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21 серпня 2015 року у справі КОНДОК V, суд першої інстанції встановив, що боржник добровільно не виконав рішення іноземного суду, яке набрало чинності, а обставин, які свідчать про існування підстав для відмови у наданні дозволу на його виконання, немає.
 
Згідно зі статтею ІІІ Конвенції кожна Договірна Держава визнає арбітражні рішення як обов'язкові і виконує їх згідно з процесуальними нормами тієї території, на якій запитується визнання і виконання цих рішень, на умовах, викладених у Конвенції.
 
Вирішуючи питання про надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу, суд не надає оцінки цьому рішенню по суті, а перевіряє дотримання строків звернення з відповідним клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту цього клопотання та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в його задоволенні.
Відповідно до статті 391 ЦПК України 2004 року рішення іноземного суду може бути пред'явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред'явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.
 
Встановлено, що, звертаючись у грудні 2015 року до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21 серпня 2015 року, стягувач дотримав визначеного у статті 391 чинного на той час ЦПК України строку пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання.
 
Відповідно до частини другої статті 394 ЦПК України 2004 року до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
 
У статті ІV Конвенції зазначено, що для визнання і виконання рішення іноземного арбітражного суду сторона, яка просить про таке визнання та виконання, подаючи відповідне прохання надає: a) належно засвідчений оригінал арбітражного рішення або належно засвідчену його копію; b) оригінал арбітражної угоди або її належно засвідчену копію. Якщо арбітражне рішення чи угода не викладені офіційною мовою тієї країни, в якій подане клопотання про визнання та виконання рішення іноземного арбітражного суду, також надається переклад цих документів на офіційну мову. Переклад засвідчується офіційним чи присяжним перекладачем або дипломатичною чи консульською установою.
 
До клопотання стягувачем було додано необхідні документи, передбачені Конвенцією, а саме: належним чином засвідчена копія рішення Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21 серпня 2015 року і його офіційний переклад українською мовою; належно засвідчені копії укладених стягувачем з боржником контрактів із арбітражним застереженням.
 
Отже, подаючи до суду клопотання про визнання і надання дозволу на виконання рішення іноземного арбітражного суду від 21 серпня 2015 року, стягувачем були виконані вимоги чинного на той час процесуального закону України щодо переліку документів, які повинні подаватися одночасно з таким клопотанням.
 
Відповідно до частини першої статті 396 ЦПК України 2004 року клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
 
У частині другій статті 396 цього Кодексу зазначено, що якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 
5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Законом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 
6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 
7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) в інших випадках, встановлених законами України.
 
У частині першій статті V Конвенції також вказано, що у визнанні та виконанні іноземного арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно спрямоване, тільки тоді, якщо ця сторона подасть до компетентної влади за місцем подання клопотання про визнання і виконання, докази того, що: a) сторони в угоді, зазначеній у статті ІІ, були згідно із законом, що мав бути до них застосований, будь-якою мірою недієздатними, або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а за відсутності такої вказівки - згідно із законом країни, в якій було ухвалене рішення, або b) сторона, проти якої ухвалене рішення, не була належним чином повідомлена про призначення арбітра або про арбітражний розгляд, або з інших причин не могла подати свої пояснення, або
c) вказане рішення ухвалене щодо спору, не передбаченого або такого, що не підпадає під умови арбітражної угоди чи арбітражного застереження у договорі, або містить вирішення питань, що виходять за межі арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, з тим, однак, що якщо рішення з питань, охоплених арбітражною угодою або застереженням, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою або застереженням, то та частина арбітражного рішення, яка містить вирішення питань, охоплених арбітражною угодою або арбітражним застереженням в договорі, може бути визнана та виконана, або d) склад арбітражного органу або арбітражний процес не відповідали угоді між сторонами або за відсутності такої не відповідали закону тієї країни, де мав місце арбітраж, або е) рішення ще не стало остаточним для сторін, або було скасоване, або призупинене виконанням компетентною владою країни, в якій воно було ухвалене, або країни, закон якої застосовується.
 
Судами обох інстанцій правильно було встановлено, що підстави, передбачені вказаними нормами права, для відмови у задоволенні клопотання стягувача відсутні, а боржник не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження їх існування.
 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив посилання ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» щодо неналежного формування складу Арбітражного трибуналу, оскільки такому твердженні була надана оцінка в самому рішенні Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21 серпня 2015 року, а саме у пункті 2 розділу ІІ (Обгрунтування) зазначено, що трибунал сформовано належним чином, а твердження боржника стосовно того, що арбітр д-р ОСОБА_8 не був належним чином призначений досліджувалося арбітражним Трибуналом, яким було встановлено, що е-мейлом від 
11 листопада 2013 року д-р ОСОБА_8 був призначений арбітром д-ром ОСОБА_6, який виступав в якості арбітра ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», повноваження якого діяти в якості адвоката боржником не заперечувались
 
У частині другій статті V Конвенції також зазначено, що у визнанні та виконанні арбітражного рішення може бути відмовлено, якщо компетентна влада країни, в якій запитується визнання і виконання, встановить, що:
a) об'єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законами цієї країни, або
b) визнання і виконання цього рішення суперечить публічному порядку цієї країни.
 
Отже, згідно з пунктом b частини другої статті V Конвенції у визнанні та виконанні арбітражного рішення може бути відмовлено, якщо компетентна влада країни, в якій запитується визнання і виконання, встановить, що визнання і виконання цього рішення суперечить публічному порядку цієї країни.
 
У касаційній скарзі боржник звертає увагу Верховного Суду на необхідність з'ясування того, чи не суперечить визнання та звернення до виконання рішення іноземного арбітражного суду від 21 серпня 2015 року публічному порядку України, враховуючи те, що відповідно до вимог статті 
19 Конституції України органи державної влади України зобов'язані діяти в межах повноважень, що передбачені законами України, а Закон України «Про виконавче провадження» не надає права державному виконавцю самостійно обчислювати суму, яка належить до стягнення, і для виконання такого рішення державний виконавець змушений буде вийти за межі повноважень.
 
Однак даний довод касаційної скарги не заслуговує на увагу, з огляду на таке.
 
Нормамичинного ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 
2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» закріплено повноваження виконавця щодо нарахування відсотків та (або) пені до моменту виконання рішення.
 
Відповідно до пункту 2 розділу ХІІ Прикінцевих положень частина четверта, п'ята статті 479 ЦПК України вводяться в дію з 01 січня 2019 року.
 
Зокрема, згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 479 ЦПК України, якщо в рішенні міжнародного комерційного арбітражу передбачена сплата відсотків та (або) пеня, які нараховуються відповідно до умов, вказаних в рішенні міжнародного арбітражу, суд вказує в своїй ухвалі про визнання та надання дозволу на виконання такого рішення про нарахування таких відсотків та (або) пені до моменту виконання рішення з урахуванням чинного законодавства, що регулює таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який (яка) здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого (якої) можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.
 
Отже, законодавець визначив напрямок розвитку вказаних правовідносин щодо виконання рішення іноземного арбітражу суду в частині нарахування виконавцем відсотків та (або) пені відповідно до умов, вказаних у такому рішенні.
 
Вказана прогалина у правовому регулюванні відносин між учасниками цієї справи зводиться до відсутності чіткого припису щодо повноважень виконавця до 01 січня 2019 року нараховувати відсотки на визначену чинним рішенням іноземного арбітражного суду суми відшкодування збитків. 
 
Однак, враховуючи тривале невиконання цього рішення в Україні, завдання цивільного судочинства з ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, зокрема, юридичних осіб (частина перша статті 2 ЦПК України), а також принцип пропорційності (стаття 11 ЦПК України), Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив розумний баланс між приватним інтересом стягувача у стягненні з боржника повного відшкодування збитків у розмірі, встановленому відповідним рішенням, та публічним інтересом у виконанні цього рішення згідно з чинним законодавством України.
 
Крім того, про те, що публічний порядок України не виключає можливість визначення виконавцем суми заборгованості для її стягнення, опосередковано свідчать приписи частин третьої та четвертої статті 
71 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких виконавець щомісяця визначає суму заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу).
 
Відповідно до частини дев'ятої статті 10 ЦПК України в редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). А згідно з частиною десятою цієї статті забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
 
Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній 15 травня 2018 року в справі № 759/16206/14-ц.
 
Стосовно доводів касаційної скарги щодо невиконання судами першої та апеляційної інстанцій положень частин першої, другої статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» та частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року в частині заявленого представником боржника клопотання про встановлення змісту та тлумачення норми права іноземної держави, зокрема р. 247 Цивільного Кодексу Німеччини, необхідно зазначити таке.
 
Частиною 1 статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що при застосуванні норми права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі.
 
З метою встановлення змісту норми права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ України чи за кордоном або залучити експертів (частина друга стаття 8 Закону).
 
Аналіз зазначеної норми свідчить, що суди дійшли правильного висновку про те, що звернення суду до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ України чи за кордоном є лише одним із способів встановлення змісту норми права іноземної держави у разі його застосування, і не є обов'язковим при вирішенні спорів з іноземним елементом.
 
Частиною третьою статті 8 Закону передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документ, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог і заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановлені змісту цих норм.

Ділекс Чартерінг АпС надано розрахунок процентів згідно пункту 
8 Арбітражного рішення, підтвердженого двома експертними висновками від 25 лютого 2016 року, підготованого адвокатом Крістофом Зартхом та адвокатом Гаральдом Гібнером від 27 квітня 2016 року. Сума процентів, що підлягає стягненню на основі пункту 8 Арбітражного рішення, у зазначених висновках є однаковою.
 
За таких обставин, відмовляючи у задоволенні клопотання представника ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» про звернення до Міністерства юстиції України щодо встановлення норм права іноземної держави, суди обґрунтовано виходили з відсутності підстав для такого звернення.
 
Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 
24 грудня 1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду (арбітражів) суд розглядає у визначених ним межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.
 
Пунктом 8 Арбітражного рішення зобов'язано ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» сплатити Ділекс Чартерінг АпС проценти на основну суму за ставкою
 800 базисних пунктів вище встановленої законом процентної ставки, що передбачена р. 247 Цивільного Кодексу Німеччини, за період з 01 липня 
2014 року до дня оплати.
 
Виходячи з положень діючого законодавства, що визначає порядок вирішення клопотань про визнання та виконання рішень іноземних судів (арбітражів), суд не має повноважень вдаватися в оцінку правильності рішення іноземного арбітражного суду щодо правильності застосування цим судом р. 247 Цивільного Кодексу Німеччини.
 
Ділекс Чартерінг АпС надано розрахунок процентів відповідно пункту 
8 рішення Арбітражного ТрибуналуНімецької Морської Асоціації Арбітражу від 21 серпня 2015 року, підтвердженого двома експертними висновками від 
25 лютого 2016 року, підготованого адвокатом Крістофом Зартхом та адвокатом Гаральдом Гібнером від 27 квітня 2016 року. Сума процентів, що підлягає стягненню на основі пункту 8 цього рішення, у зазначених висновках є однаковою.
 
Суди при вирішенні питання щодо доказів у справах з іноземним елементом, мають враховувати принцип змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України 
2004 року) та обов'язок доказування (стаття 60 ЦПК України 2004 року).
 
Таким чином, кожна із сторін справи, у тому числі й іноземні особи, повинні доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
 
Проте, боржник не погоджуючись із наданим стягуввачем розрахунком в порушення вимог статей 57-60 ЦПК України 2004 року не надав суду ні контрозрахунку заборгованості, ні обгрунтованих заперечень стосовно дійсності та правильності наявного в справі розрахунку.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Ухвали судів попередніх інстанцій постановлено з дотриманням норм процесуального права і підстави для їх скасування відсутні.
 
Згідно частини першої статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» залишити без задоволення.
 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2016 рокута ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                          В. С. Висоцька

Судді                                                                                                           А. О. Лесько 

 С. Ю. Мартєв 

 В. М. Сімоненко

 С. П. Штелик