Постанова                                                      
Іменем України                                                             
 
26 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 761/30101/16-ц
провадження № 61-16428св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Хопти С. Ф.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6,
треті особи: дочірнє підприємство «Житлово-експлуатаційна контора -ЛК», Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, приватне акціонерне товариство «Завод «Кузня на Рибальському»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Савицького О. А. від 24 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д., від 20 вересня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6,  про виселення з гуртожитку.
 
Позовна заява мотивована тим, що 02 серпня 2016 року на спільному засіданні адміністрації та профкому відкритого акціонерного товариства «Завод «Ленінська кузня» (далі - ВАТ «Завод «Ленінська кузня») прийнято рішення про надання їй як працівнику на посаді двірника підприємства кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1, з видачею спеціального ордера та з реєстрацією за вказаною адресою. Того ж дня їй був виданий ордер на вказану кімнату та вона зареєструвала своє місце проживання за цією адресою.
Зазначала, що ОСОБА_5 разом із її неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 за відсутністю будь-яких правових підстав вселились у спірну кімнату гуртожитку, чим перешкоджає їй користувались вказаною кімнатою.
При цьому зазначала, що відповідач забезпечена житлом, оскільки на виконання рішення Київської міської ради № 675/8012 від 06 жовтня           2014 року «Про внесення змін до Рішення Київської міської ради                    від 12 липня 2007 року № 1153/1814 «Про заходи, спрямовані на забезпечення будівництва Подільського мостового переходу через річку Дніпро в місті Києві» ВАТ «Завод «Ленінська кузня» придбало відповідачу квартиру № АДРЕСА_2, яка зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4, посилаючись на вимоги частини третьої статті 116 ЖК Української РСР, просила виселити відповідача та її неповнолітню дочку з кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення. 
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня           2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що порушувати питання виселення осіб, які незаконно проживають в гуртожитку, має право лише його власник, яким не є позивач.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про виселення відповідача та її неповнолітньої дочки з гуртожитку, оскільки правом на звернення до суду з вимогами про виселення особи з гуртожитку наділений саме власник гуртожитку або уповноважений ним орган.
У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили їй у задоволенні позову, оскільки їй у передбаченому законом порядку видано ордер на кімнату гуртожитку, яку самоправно зайняла відповідач, чим перешкоджає їй користувались вказаною кімнатою, а тому відповідач та її неповнолітня дочка підлягають виселенню із цієї кімнати без надання іншого жилого приміщення.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У грудні 2017 року ОСОБА_5 подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верхового Суду від 05 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У справі, що переглядається, установлено, що 02 серпня 2016 року на спільному засіданні адміністрації та профкому ВАТ «Завод «Ленінська кузня», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Завод «Кузня на Рибальському» (далі - ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському»),  прийнято рішення про надання ОСОБА_4 кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку підприємства по АДРЕСА_1 як двірнику з видачею спеціального ордера та реєстрацією за вказаною адресою. 
 
На підставі вказаного рішення позивачу того ж дня видано ордер на право зайняття кімнати № НОМЕР_1 вказаного гуртожитку. 
 
Гуртожиток по АДРЕСА_1 належить на праві власності ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському».
 
Також установлено, що ордер ОСОБА_4 був виданий на кімнату у гуртожитку, у якій проживає ОСОБА_5 разом зі своєю дочкою ОСОБА_6,        ІНФОРМАЦІЯ_1, без належної правової підстави.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4, посилаючись на вимоги частини третьої статті 116 ЖК Української РСР, просила виселити відповідача та її неповнолітню дитину зі спірної кімнати гуртожитку.
Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
 
Статтею 18 ЖК Української РСР передбачено, що управління житловим   фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. 
 
Отже, правом на звернення до суду з вимогами про виселення особи з гуртожитку наділений саме власник гуртожитку або уповноважений ним орган.
 
Установивши, що ОСОБА_4 не є власником гуртожитку                                     по АДРЕСА_1 і не уповноважена діяти в інтересах власника цього гуртожитку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_4 про виселення відповідача та її неповнолітньої дочки з кімнати № НОМЕР_1 вказаного гуртожитку.
 
При цьому слід зазначити, що ОСОБА_4 має право користування спірною кімнатою гуртожитку, а не право власності й не порушувала питання про захист права користування жилим приміщенням у порядку передбаченому законом, а пред'явила позов на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР, право на пред'явлення якого має власник гуртожитку або уповноважений ним орган.
 
Разом із тим, ОСОБА_4 не позбавлена права захистити порушене право у судовому порядку в інший спосіб, передбачений чинним законодавством.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня            2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | С. Ф. Хопта
Судді: | О. В. Білоконь     Б. І. Гулько      Є. В. Синельников      Ю. В. Черняк