Постанова                                           
Іменем України                   
12 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 350/326/17-ц
провадження № 61-15310св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду 
Івано-Франківської області у складі колегії суддів Беркій О. Ю., Пнівчук О. В., Максюти І. О., від 06 червня 2017 року,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка навчається.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 19 серпня 1995 року по 22 травня 2007 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого народилися, син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_5,              ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначала, що з 01 вересня 2016 року ОСОБА_5 навчається на денній формі навчання у Державному вищому навчальному закладі «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» (далі - ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника»). 
Посилаючись на те, що вона утримує двох дітей, відповідач є працездатним, добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча отримує пенсію та має додаткові доходи від роботи як в межах України, так і за її межами, просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 тис. 500 грн щомісячно, з моменту звернення до суду з позовом і до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області                   від 20 квітня 2017 року позов ОСОБА_2  задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка продовжує навчатися, у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200 грн щомісячно, починаючи стягнення з 15 березня 2017 року і до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. В позовній вимозі про стягнення з відповідача судових витрат відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 визнав позов, він час від часу їздить на тимчасові заробітки за кордон у Республіку Польща, отримує там нестабільні мінливі доходи, а тому може надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці у розмірі 1 тис. 200 грн щомісячно.
Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення районного суду в частині визначення розміру аліментів змінено. Стягнуто з                    ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка продовжує навчатися, у твердій грошовій сумі у розмірі 1 тис. 500 грн щомісячно, починаючи стягнення з 15 березня 2017 року і до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років. В решті рішення залишити без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідач визнавши частково позов та погодившись сплачувати аліменти в розмірі 1 тис. грн, жодних доказів періодичності та тривалості його перебування на заробітках у Республіці Польща та одержаного там доходу, суду не надав. Враховуючи матеріальне становище позивачки, яка працює у школі завгоспом та матеріальне становище відповідача, який отримує пільгову пенсію по вислузі років та перебуває у Республіці Польща на заробітках, наявність на утриманні відповідача неповнолітньої дочки ОСОБА_9, та беручи до уваги вартість навчання у ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника», необхідність витрат на проїзд до м. Івано-Франківська, оренду житла, харчування, придбання одягу та інших необхідних життєвих витрат, колегія суддів апеляційного суду вважала, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці, яка продовжує навчання, у розмірі 1 тис. 500 грн.
У касаційнійскарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що про час розгляду справи в апеляційному суді його ніхто не повідомляв, чим позбавив його процесуальних прав брати участь у судових засіданнях. При цьому вважав неприпустимим висновок апеляційного суду з посиланням на те, що ним не надано доказів про періодичність та тривалості його перебування на заробітках у Республіці Польща та одержаного там доходу, замість врахування обставин, які зазначені у статті 182 СК України, в тому числі і матеріального становища платника аліментів, розміру його пенсії, стану його здоров'я, наявності інших утриманців. 
У серпні 2017 року ОСОБА_2 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що при визначені розміру аліментів апеляційним судом враховані вимоги закону й обставини про те, що пенсія відповідача є не єдиним його доходом, він також має дохід від роботи за кордоном, а короткочасне його захворювання протягом чотирьох днів не дає йому підстав стверджувати те, що він потребує періодичного лікування.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.
Судами установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 19 серпня                 1995 року по 22 травня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого народилися син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Дочка сторін навчається на першому курсі факультету фізичного виховання і спорту ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника», денна форма навчання, на умовах оплати.
З договору про надання освітніх послуг, укладеного між Державним вищим навчальним закладом «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» та ОСОБА_2 вбачається, що навчальний заклад взяв на себе зобов'язання здійснити підготовку ОСОБА_5 за ступенем вищої освіти «бакалавр» з денною формою навчання терміном з 01 вересня 2016 року до 01 липня 2020 року та вартістю послуг у розмірі 9 тис. 400 грн за кожний навчальний рік.
Дочка ОСОБА_2 та ОСОБА_3  -   ОСОБА_5 постійно проживає разом з матір'ю ОСОБА_2, яка надає своїй повнолітній дочці, яка продовжує навчання, матеріальну допомогу.
Згідно статті 198 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Стаття 199 СК України встановила, що у випадку, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
За змістом статті 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
ОСОБА_3 з 18 березня 2009 року отримує пенсію за вислугу років у органах МВС України. Крім того, ОСОБА_3 виїжджає в Республіку Польща на заробітки, де отримує нестабільні мінливі доходи.
Також у ОСОБА_3 перебуває на утриманні дочка ОСОБА_9,                               ІНФОРМАЦІЯ_3, від другого шлюбу.
ОСОБА_3 у суді першої інстанції позов визнав частково та погодився сплачувати аліменти в розмірі 1 тис. грн щомісячно.
Змінюючи рішення районного суду в частині розміру стягнутих аліментів на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка продовжує навчання, апеляційний суд врахував матеріальне становище позивачки, яка працює у школі завгоспом та матеріальне становище відповідача, який отримує пільгову пенсію по вислузі років та перебуває у Республіці Польща на заробітках, наявність на утриманні відповідача неповнолітньої дочки ОСОБА_9, та беручи до уваги вартість навчання у ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника», необхідність витрат на проїзд до м. Івано-Франківська, оренду житла, харчування, придбання одягу та інших необхідних життєвих витрат, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці, яка продовжує навчання, визначив аліменти у розмірі 1 тис. 500 грн у межах заявлених вимог та з урахуванням вимог статті 182 СК України.
Доводи касаційної скаргиОСОБА_3 про неправильне визначення апеляційним судом розміру аліментів повнолітній дитині й щодо неналежного його повідомлення про час судового засідання в апеляційному суді, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, й не дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність прийнятого рішення та не спростовують висновку апеляційного суду, обґрунтовано викладеного в мотивувальній частині рішення.
При вирішенні справи апеляційний суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року та рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області                   від 20 квітня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                             Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                                          О. В. Білоконь
Є.В. Синельников
С.Ф. Хопта
Ю.В. Черняк