Постанова
Іменем України
 
14 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 175/1508/16-ц
провадження № 61-18705св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, 
третя особа - ОСОБА_4, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року у складі судді Озерянської Ж. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Куценко Т. Р., Демченко Е. Л.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що з 23 грудня 2014 року вона є пенсіонером за віком, розмір її пенсії становить 949 грн щомісяця, інших джерел доходу вона немає. З 28 травня 2011 року перебуває в шлюбі з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який також є пенсіонером.
 
Вказувала, що постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1, яка належить їй та її дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. Квартира потребує капітального ремонту, однак відповідачі не беруть участі в утриманні своєї власності, не сплачують за комунальні послуги.
 
В 2007 році вона придбала невеликий будинок АДРЕСА_3, в якому проживати неможливо. На земельній ділянці поряд з будинком вона з чоловіком вирощують городину для власних потреб. 
 
Зазначала, що їй на праві власності також належить земельний пай в розмірі 3,450 га, який обробляють зять ОСОБА_6 з її дочкою ОСОБА_4
 
Крім того, вона з 2010 року є власником земельної ділянки по АДРЕСА_4 площею 0,25 га, що була надана для будівництва житлового будинку, яке так і не було розпочато. Земля не придатна для вирощування городини, а тому не використовується нею взагалі.
 
Пенсія, яку вона отримує, не забезпечує їй необхідного прожиткового мінімуму. Вона є хворою людиною, а лікування потребує значних коштів. Її сини - відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, не допомагають їй матеріально та не спілкуються з нею. Донька ОСОБА_4 добровільно надає матеріальну допомогу, і спору з цього приводу у них немає. 
 
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги ОСОБА_1, просила стягувати щомісяця з кожного з відповідачів на її утримання аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів їх заробітків (доходів), починаючи з дня подання позову, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у розмірі місячного платежу.
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела, що вона потребує матеріальної допомоги на підставі частини першої статті 202 СК України.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на підставі статей 201, 202 СК України та пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» не підлягають задоволенню.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач є пенсіонером за віком, розмір її пенсії становить 949 грн. Відповідачі на підставі статті 202 СК України зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що вона отримує пенсію, яка є нижчою прожиткового мінімуму. Відповідачі не сплачують за комунальні послуги, хоча є співвласниками квартири АДРЕСА_1.
 
У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_2  та  ОСОБА_3, в якому вони просили залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері призначено до судового розгляду.
 
05 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач ОСОБА_1 є матір'ю відповідачів - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,  ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, й доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с.17, 19, 59).
 
Позивачу і  її синам, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26 червня 1998 року (а. с. 82).
 
Згідно з державним актом від 26 березня 2012 рокусерії НОМЕР_1, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_4 площею 0,25 га, що була їй надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а. с.74). 
 
На підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 26 грудня 2003 року № 832-рпозивачу належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,45 га (а. с. 73).
 
На підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2007 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 загальною площею 47,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 1 980 кв. м, наданій у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку (державний акт серії НОМЕР_2 від 25 жовтня 2002 року). Вартість цього нерухомого майна, визначена у договорі купівлі-продажу, становить 25 216 грн, які були сплачені позивачем (а. с. 75).
 
Згідно з актом перевірки будинків по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_3, складеним 12 вересня 2016 року Чумаківською сільською радою, позивач має підсобне господарство за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 76).
 
ОСОБА_1 з 28 травня 2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 28 травня 2011 року серії НОМЕР_3 (а. с. 81). 
 
ОСОБА_5 також є пенсіонером і щомісяця отримує пенсію 3 000 грн.
 
Згідно з довідкою від 17 червня 2016 року, виданою управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області ОСОБА_1 щомісяця отримує пенсію у розмірі 949 грн (а. с. 49).
 
Судами також встановлено, що позивач проживає з чоловіком у квартирі АДРЕСА_1, а квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_5, вони здають в оренду.
 
Дочка позивача ОСОБА_4, надає матері матеріальну допомогу в розмірі 500-800 грн на місяць, що не заперечується ОСОБА_1 (а. с. 164).
 
Відповідач ОСОБА_3 працює вантажником у ТОВ «Єрмак Голд», його середньомісячний дохід становить 8 248 грн 18 коп. (а. с. 47, 150).
 
Відповідач ОСОБА_2 одружений, має на своєму утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, яка має уроджений порок серця та потребує лікування (а. с. 35, 39). 
 
Його дружина, ОСОБА_9, не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шести років (а. с. 31). 
 
Згідно з довідкою з місця роботи дохід ОСОБА_2 за період з 01 листопада 2015 року до 30 квітня 2016 року становить 16 414 грн 58 коп. (а. с. 38).
 
Згідно з медичною довідкою від 11 лютого 2016 року позивач потребує протезування ротової порожнини (а. с. 14).
 
Відповідно до консультаційного висновку від 11 лютого 2016 року № 171  ОСОБА_1 страждає на остеоартроз (а. с. 10).
 
Згідно відповідями Комунального закладу «Дніпропетровська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» від 25 серпня 2016 року № 245 та № 246, направлених на виконання ухвали суду першої інстанції від 18 липня 2016 року, ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні цього комунального закладу з 13 липня 2010 року до 27 липня 2010 року. Інвалідності позивач не має, на диспансерному обліку не перебуває (а. с. 95).
 
Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
 
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їй утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги.
 
У частині перші статті 204 СК України зазначено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків.
 
Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (статті 204 СК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» визначено на 2016 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01 січня 2016 року - 1 074 грн, з 01 травня - 1 130 грн, з 01 грудня - 1 247 грн.
 
Статтею 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено, що вона на підставі частини першої статті 202 СК України потребує матеріальної допомоги.  
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі, не оплачують комунальних послуг, хоча є співвласниками квартири АДРЕСА_1, є безпідставними та не мають правового значення для вирішення цього спору про стягнення аліментів, оскільки ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутись до відповідачів з відповідним позовом про стягнення таких витрат.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                  Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                              Б. І. Гулько

                                                                                         Є. В. Синельников

                                                                                         С. Ф. Хопта

                                                                                         Ю. В. Черняк