Постанова
Іменем України                                        
21 серпня 2018 року
м. Київ
справа № 127/24670/15-ц
провадження № 61-30327св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного  суду у складі:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя - доповідач), Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, Служба у справах дітей Вінницької міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О.,      Зайцева А. Ю., Шемети Т. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У жовтні 2015 року ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, органу, якому за законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, визначення розміру аліментів та стягнення заборгованості за аліментами.
Позовна заява мотивована тим, що з 25 листопада 2005 року                      ОСОБА_2 і ОСОБА_5 перебували у шлюбі, який на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 14 лютого 2014 року розірвано. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх доньок ОСОБА_3, 2009 року народження, та ОСОБА_4, 2006 рокународження, які після розірвання шлюбу залишилися проживати з матір'ю.                   Позивач зазначає про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. З 2009 року відповідач перестав брати участь у вихованні дітей, життям дітей не цікавився, не приймає участі у їх вихованні, діти перебувають на повному утриманні ОСОБА_2 Вважає, що  згідно з  положенням  пункту 7.12 шлюбного договору, укладеного між сторонами, відповідач зобов'язався надавати на утримання дітей щомісячно на кожну дитину не менше 200 дол. США до досягнення ними повноліття. Станом на 30 червня 2014 року відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання, в добровільному порядку брати участь у матеріальному забезпечені дітей відмовляється.
На підставі викладеного, з урахуванням збільшених позовних вимог        ОСОБА_2  просила позбавити батьківських прав ОСОБА_5 стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визначити розмір аліментів на утримання неповнолітніх доньок до досягнення ними повноліття по                     5344 грн на кожну; стягнути з відповідача заборгованість по виплатах на утримання малолітніх доньок по 80 160 грн на кожну.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня       2017 року (у складі судді Гуменюка К. П.) позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість зі сплати аліментів за шлюбним договором від 24 листопада 2005 року на утримання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 160 320 грн.   
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.  Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстави для позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а суду не надано доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми обов'язками, у зв'язку із чим суд відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.  
Відмовляючи у задоволенні позовних  вимог в частині позовних вимог про визначення аліментів на утримання дітей в розмірі по 5344 грн на кожну до досягнення ними повноліття, суд першої інстанції виходив з того, що сторони умовами шлюбного договору  вже погодили підстави, порядок та розмір сплачуваного утримання на дітей (аліментів), отже, встановлення розміру аліментів в твердій грошовій сумі призведе до подвійного стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення 160 320 грн боргу, місцевий суд виходив з того, що відповідач свої зобов'язання за шлюбним договором від 24 листопада 2005 року в частині надання утримання на дітей не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої підлягає стягненню з останнього відповідно до вимог ЦК України.
Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року рішення місцевого суду в частині стягнення заборгованості за аліментами та відмови у стягненні аліментів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі                     2 000 грн на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 23 жовтня 2015 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.
У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за аліментами відмовлено.
У частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання.
Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині, апеляційний суд зазначив про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 стосовно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4,                        ІНФОРМАЦІЯ_4, не буде відповідати найкращим інтересам дітей. Отже, не надавши безсумнівних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дітей, винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками позивач не довела вимоги про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав.
Рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі, мотивоване тим, що у добровільному порядку сторони не домовились про розмір аліментів, з урахуванням інтересів дітей та положень статті 191 СК України, дійшов висновку про доцільність стягнення щомісячно аліментів з відповідача у примусовому порядку. Визначений розмір аліментів у сумі 2000 грн на кожну дитину є достатнім, обґрунтованим, реальним для відповідача, не погіршить його майнового стану та допоможе позивачу в утриманні їх спільних дітей.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за аліментами з виплати на утримання малолітніх дітей,апеляційний  суд виходив з того, що факт виникнення самої заборгованості позивачем не доведено, оскільки заборгованість за аліментами виникає у разі примусового їх стягнення: за виконавчим листом, виданим на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або ж у разі їх стягнення відповідно до статті 187 СК України. При цьому виконавчий напис про стягнення аліментів за домовленістю між батьками та рішення суду про стягнення з відповідача аліментів відсутні, тому відсутній і борг з аліментів.
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 життям дітей не цікавився, не виявляв бажання спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, не виконував обов'язки батька утримувати дітей. Відповідач  не піклується про фізичний і духовний розвиток доньок, їх навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не створює умов для отримання ними освіти. Апеляційний суд не надав правової оцінки думці дитини і не врахував висновок органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, який підтримував орган опіки і піклування в судових засіданнях.
Крім того, апеляційний суд неправильно застосував норми статті                        194 СК України, а висновок щодо відсутності заборгованості по аліментам, оскільки позивач не звертався до нотаріуса для вчинення виконавчого напису не обґрунтований жодною нормою закону та суперечить статті 55 Конституції України, статті 3 ЦПК України та статті  6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Скаржник зауважила, що рішенням Дніпровського районного суду Херсонської області від 06 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, визначено місце проживання дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з їх матір'ю                ОСОБА_2
29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 25 листопада 2005 року                      ОСОБА_2 і ОСОБА_5 перебували у шлюбі.
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх доньок ОСОБА_3,                     2009 рокународження, та ОСОБА_4, 2006 року народження.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 14 лютого 2014 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано. 
До літа 2014 року діти проживали в м. Херсоні, із зазначеної дати проживають в. м. Вінниці разом з матір'ю ОСОБА_2
Згідно зі статтею 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. 
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.
Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто прав наданих батькам до досягнення їх дітьми повноліття на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з цим висновком та вважає його в цій частині законним та обґрунтованим, що є підставою для залишення рішення судів в цій частині - без змін.
Крім того, судом першої інстанції установлено, що 24 лютого 2005 року між сторонами у справі укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 
Як встановлено вище, діти з літа 2014 року проживають з матір'ю в                        м. Винниці і відповідач умови укладеного шлюбного договору не виконує.  Інші способи участі батька в утриманні дітей між сторонами не встановлено. 
Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Частиною першою статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
Із змісту пункту 7.12 шлюбного договору вбачається, що сторони домовились про те, що право на утримання для дітей у розмірі не нижче                 200 дол. США щомісяця на одну дитину отримає той з подружжя, з ким залишаються проживати діти, тобто вказаним пунктом сторони встановили підстави, порядок та розмір аліментів на утримання дітей.
Установлено,  що шлюбний договір містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору, умови надання коштів на утримання дітей, їх розмір, що відповідає статті 9, частині другій статті 93 СК України частині першій  статті 189 СК України, інтересам дітей та є обов'язковими для сторін договору. 
Відповідно до частини другої статті 93, статті 94, частини першої статті 95, частини другої статті 99 СК України, шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Якщо у шлюбному договорі визначені умови, розмір та строки виплати аліментів, то в разі невиконання одним із подружжя свого обов'язку за договором аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Відповідно до статті 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. 
Відповідно до статей 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Стаття 6 Європейської конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Встановлений частиною другою статті 189 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. Окрім того, законодавець передбачив додаткову можливість спрощеного стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса саме в інтересах дітей з метою спрощення процедурних питань, але в жодному разі цим правом не обмежив право на судовий захист.
Стягнення заборгованості за аліментами відповідно до статті 194 СК України не стосується правовідносин, що виникли, оскільки стягуються або за наявності виконавчого листа або в порядку, визначеному статтею                    187 СК України, в той час як у цій справі заявлено про стягнення аліментів на підставі укладеного між батьками договору.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_5 свої зобов'язання за шлюбним договором в частині надання утримання на дітей в період з липня 2014 року не виконував, у зв'язку із чим наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості з виплати на утримання малолітніх дітей за період з липня 2014 року по лютий 2016 року в розмірі по 80 160 грн на кожну дитину відповідно до умов пункту 7.12 шлюбного договору                           від 24 листопада 2015 року.
При цьому, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі  2 000 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з                              23 жовтня 2015 року і до досягнення старшою дитиною повноліття не врахував, що, сторони умовами договору вже погодили підстави, порядок та розмір сплачуваного утримання на дітей (аліментів) за допомогою контракту, тому встановлення розміру аліментів в твердій грошовій сумі призведе до подвійного стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, а тому зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає.
Отже, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства та дійшов вірного висновку, що відповідач свої зобов'язання за шлюбним договором від 24 листопада 2005 року в частині надання утримання на дітей не виконував. 
На підставі викладеного дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_5 заборгованості зі сплати аліментів за шлюбним договором від 24 листопада 2005 року на утримання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4,     у розмірі 160 320 грн.  
З урахуванням вищевикладеного, суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог  про визначення аліментів на утримання дітей в розмірі по 5344 грн на кожну до досягнення ними повноліття.
Доводи касаційної скарги, зокрема щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог в частині  стягнення заборгованості зі сплати аліментів за шлюбним договором на утримання дітей та про відмову у задоволенні позовних вимог в частині  визначення розміру аліментів на утримання дітей були належним чином оцінені подані сторонами докази, повністю встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції в зазначеній частині.
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів за шлюбним договором та в частині про визначення розміру аліментів на утримання дітей, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню в цій частині із залишенням в цій частині в силі рішення суду першої інстанції. Судові рішення місцевого суду та суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідають вимогам закону та підлягають залишенню без змін. 
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки судом касаційної інстанції задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2, судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме - 584,64 грн.
Керуючись статтями 141, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного  суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та визначення розміру аліментів скасувати і залишити в цій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2017 року                           в силі.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня                     2017 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 584,64 грн. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                В. С. Висоцька 
Судді                                                                                                              А. О. Лесько
В. В. Пророк 
           І. М. Фаловська 
С. П.  Штелик