Постанова
Іменем України                                         
 
24 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 754/105/15-ц
 
провадження № 61-38683св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3,
представник відповідача - ОСОБА_4,
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес-центр «Орлен»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2017 року у складі судді Галась І. А. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Кравець В. А., Лапчевської О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                  ОСОБА_3 про стягнення неустойки та зобов'язання виконати обов'язок у натурі.
Позовна заява мотивована тим, що він володіє часткою у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-центр «Орлен» (далі - ТОВ «Бізнес-центр «Орлен») у розмірі 80 %, а ОСОБА_3 - 20 %, який виявив бажання придбати у нього 30 % частки. У зв'язку із цим ними, як учасниками ТОВ «Бізнес-центр «Орлен», було укладено договір                       від 17 листопада 2006 року про визначення особливих умов, проте              ОСОБА_3 не виконав взяті на себе зобов'язання за договором. 
За умовами вказаного договору ОСОБА_3 взяв на себе обов'язок у термін до 17 листопада 2009 року власними силами та за власні кошти або шляхом залучення третіх осіб забезпечити виготовлення та затвердження в установленому порядку технічної, дозвільної, реєстраційної документації та пряме підключення до зовнішніх міських мереж електроенергії, водо- та теплопостачання до будинку, який належить ТОВ «Бізнес-центр «Орлен», а також зобов'язався забезпечити наявність всіх необхідних інженерних комунікацій, у тому числі оформлення належної реєстраційної, дозвільної та технічної документації. Відповідно до пункту 1.1.1.2. договору ОСОБА_3 також зобов'язався здійснити приведення реєстраційної і проектної документації на будинок, який належить самому товариству, у відповідність з фактичним плануванням приміщень, яке виникло після проведення його реконструкції. Проте ОСОБА_3 наведених дій для виконання договору не вчинив.
Вказував, що на підтвердження виконання зазначених вище зобов'язань відповідач повинен був у термін до 17 листопада 2009 року надати йому копії здійсненої оформленої належним чином документації, проте взяті на себе зобов'язання не виконав.
Посилався на те, що умовами договору сторони за взаємною домовленістю передбачили штраф за прострочення виконання зобов'язань, який не звільняє ОСОБА_3 від виконання обов'язку в натурі (п. 2.2.). Штраф визначено у розмірі ринкової вартості 500 квадратних метрів торгово-офісного приміщення зазначеного у договорі, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 24 травня 2012 року № 2040/11-15, виконаної судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, становить 3 884 000 грн.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: стягнути з ОСОБА_3 на свою користь штраф у розмірі 3 884 000 грн без податку на додану вартість; зобов'язати ОСОБА_3 виконати у натурі обов'язки, передбачені договором між учасниками ТОВ «Бізнес-центр «Орлен» про визначення особливих умов від 17 листопада 2006 року, а саме: власними силами та за власні кошти або шляхом залучення третіх осіб зобов'язується забезпечити виготовлення та затвердження в установленому порядку технічної, дозвільної, реєстраційної документації та пряме підключення (без посередництва) до зовнішніх міських мереж електроенергії, водо- та теплопостачання до будинку, який належить ТОВ «Бізнес-центр «Орлен», розташованого за адресою: м. Київ, АДРЕСА_2; забезпечити наявність всіх необхідних інженерних комунікацій, у тому числі оформлення належної реєстраційної, дозвільної та технічної документації (необхідної для експлуатації зазначеного будинку як торгово-офісного центру); власними силами та за власні кошти, або шляхом залучення третіх осіб здійснити приведення реєстраційної і проектної документації на будинок, який належить товариству у відповідність з фактичним плануванням приміщень, яке виникло після проведення реконструкції вищевказаного будинку; надати йому копії оформленої належним чином технічної, дозвільної, реєстраційної, проектної документації.
У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа - ТОВ «Бізнес-центр «Орлен», про визнання договору недійсним.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що оспорюваний договір                    від 17листопада 2006 року про визначення особливих умов стосується діяльності ТОВ «Бізнес-центр «Орлен» та його майна, укладений без відповідної правової підстави та волевиявлення учасників товариства, яке мало бути виражене через органи управління товариства.
Ураховуючи наведене, з посиланнями на положення статей 203, 215 ЦК України, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір про визначення особливих умов, укладений                                  17 листопада 2006 року між ним та ОСОБА_1
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 штраф у розмірі 971 000 грн.
У задоволенні інших вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 не виконав узятих на себе зобов'язань за договором від 17 листопада 2006 року про визначення особливих умов, тому має сплатити передбачений договором штраф. При цьому суд вважав, що розмір штрафних санкцій надмірно великий порівняно із збитками позивача, враховуючи, що вказане торгово-офісне приміщення забезпечується комунальними послугами (хоча і за непрямими договорами) та функціонує, тому можливо зменшити його розмір на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.
З урахуванням принципів справедливості та співмірності, вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 у частині зобов'язання останнього виконати обов'язок у натурі суд вважав необґрунтованими.
Суд також відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 у зв'язку із пропуском останнім строку позовної давності.
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасовано та відмовлено у задоволенні його позову повністю.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 дійсно пропустив трирічний строк позовної давності для пред'явлення вимог про визнання договору від 17 листопада 2006 року недійсним, про застосування якого просив ОСОБА_1, тому його позовні вимоги не підлягають задоволенню з цих підстав. Апеляційний суд також не зазначив, чи є позов ОСОБА_3 обґрунтованим.
Щодо вимог первісного позову ОСОБА_1, то апеляційний суд дійшов висновку, що вони також не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_3 не мав повноважень на вчинення взятих на себе зобов'язань за договором                   від 17 листопада 2006 року, оскільки власником нерухомого майна, відносно якого необхідно було вчинити певні дії, передбачені договором, є                       ТОВ «Бізнес-центр «Орлен», яке не видало йому довіреності на представництво в установах, підприємствах, організаціях з метою виконання зобов'язань за договором та не вчинило будь-яких дій, що свідчили б про можливість виконання умов цього договору. Отже, відповідно до положень статті 614 ЦК України він є невинуватим у порушенні своїх зобов'язань за договором та не має нести за це відповідальність.
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні його позову та ухвалити нове судове рішення у цій частині, яким задовольнити його позов повністю.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно застосовані норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки цей закон набув чинності 12 березня 2011 року, тобто після закінчення строку виконання зобов'язань за спірним договором.
Вважає, що апеляційний суд неправильно застосував норму статті 614 ЦК України, оскільки суд взагалі не встановлював обставин щодо необхідності та можливості вчинення ОСОБА_3 будь-яких дій, спрямованих на виконання договору від 17 листопада 2006 року. Відмовив у задоволенні позову формально, вказавши, що ТОВ «Бізнес-центр «Орлен» не видало відповідачу довіреність, при цьому суд не встановив, чи звертався він до товариства за такою та чи вчиняв дії, які міг здійснити без отримання довіреності.
Посилається на те, що судове рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині є необґрунтованим, оскільки суд не надав оцінку усім доводам його апеляційної скарги.
Крім того вважає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір штрафу, застосувавши положення частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 не було заявлено відповідної заяви. Також суд не обґрунтував у чому полягає несправедливість покладення на ОСОБА_3 зобов'язання виконати умови договору в натурі, адже за умовами спірного договору стягнення з останнього штрафу не звільняє його від обов'язку виконати належним чином узяті за договором обов'язки.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 не оскаржуються, тому колегією суддів відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не перевіряються.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Судами встановлено, що сторони володіють частками у статутному капіталі ТОВ «Бізнес-центр «Орлен»: ОСОБА_1 у розмірі 80 %, а ОСОБА_3 - 20 %. Останній виявив бажання придбати 30 % частки у ОСОБА_1 
У зв'язку із наведеним, ними, як учасниками ТОВ «Бізнес-центр «Орлен», було укладено договір від 17 листопада 2006 року про визначення особливих умов.
 
Відповідно до пункту 1.1.1.1. вказаного договору ОСОБА_3 у термін до 17 листопада 2009 року власними силами та за власні кошти або шляхом залучення третіх осіб забезпечує виготовлення та затвердження в установленому порядку технічної, дозвільної, реєстраційної документації на пряме підключення (без посередництва) до зовнішніх міських мереж електроенергії, водо- та теплопостачання до будинку, який належить Товариству (розташованого за адресою: м. Київ, АДРЕСА_2), а також забезпечує наявність всіх необхідних інженерних комунікацій, у тому числі оформлення належної реєстраційної, дозвільної та технічної документації (необхідної для експлуатації зазначеного будинку як торгово-офісного центру).
 
Згідно з п. 1.1.1.2. договору ОСОБА_3 у термін до 17 листопада 2009 року власними силами та за власні кошти, або шляхом залучення третіх осіб здійснює приведення реєстраційної і проектної документації на будинок який належить товариству (розташований за адресою: м. Київ,                    АДРЕСА_2) у відповідності з фактичним плануванням приміщень, яке виникло після проведення реконструкції вищевказаного будинку.
 
26 січня 2010 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 вимогу щодо надання йому у строк до 01 лютого 2010 року копій належним чином оформленої документації, передбаченої умовами договору, яка виконана останнім не була.
 
10 лютого 2010 року ОСОБА_1, на виконання вимог пунктів 2.1., 2.2. договору, було направлено ОСОБА_3 вимогу щодо сплати протягом п'яти днів штрафу у розмірі 5 606 395 грн за порушення останнім виконання вимог предмету договору. Крім того, ОСОБА_1 повторно вимагав від ОСОБА_3 надати йому протягом семи днів копії належним чином оформленої документації. Ці вимоги також не було виконано                          ОСОБА_3
 
Відповідно до частини першої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову в оскаржуваній частині, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не міг виконати покладені на нього зобов'язання за договором від 17 листопада 2006 року оскільки він не є власником або користувачем приміщення по вул. АДРЕСА_1, він не має повноважень на вчинення взятих на себе зобов'язань за вказаним договором, так як власником нерухомого майна, відносно якого необхідно було вчинити певні дії передбачені договором, є ТОВ «Бізнес-центр «Орлен», яке не видало йому довіреності на представництво в установах, підприємствах, організаціях з метою виконання зобов'язань за договором та не вчинило будь-яких дій, що свідчили б про можливість виконання умов цього договору. У зв'язку з цим відповідно до положень статті 614 ЦК України він є невинуватим у порушенні зобов'язань за договором та не повинен нести відповідальність за такі порушення.
 
Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Положенням частини п'ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.
 
Встановивши, що ОСОБА_3 не мав довіреності на представлення інтересів ТОВ «Бізнес-центр «Орлен», яке є власником нерухомого майна, відносно якого необхідно було вчинити певні дії передбачені договором              від 17 листопада 2006 року, апеляційний суд у порушення статей 263-265, 367, 382 ЦПК України не звернув уваги на те, що відповідач добровільно взяв на себе такі зобов'язання, що є свободою договору (статті 3, 627 ЦК України) і мав би вчинити всі дії для виконання своїх зобов'язань. При цьому третя особа - ТОВ «Бізнес-центр «Орлен», письмово у районному суді та усно в суді апеляційної інстанції повідомляло, що воно є зацікавленим у виконанні ОСОБА_3 своїх зобов'язань і у випадку, якщо б останній звернувся з відповідним запитом, товариство надало б йому усі необхідні документи для виконання умов спірного договору. Отже, висновки апеляційного суду основані на припущеннях, а ОСОБА_3 не довів, що він вчиняв чи навіть намагався вчиняти дії на забезпечення виконання своїх зобов'язань.
 
Апеляційним судом також не було встановлено, а відповідач таких доказів не надав, чи вчиняв ОСОБА_3 інші взяті на себе зобов'язання за договором від 17 листопада 2006 року, які не потребували представлення інтересів зазначеного товариства в установах, підприємствах, організаціях.
 
Таким чином, рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 штрафу за несвоєчасне виконання договору від 17 листопада 2006 року не можна вважати законним та обґрунтованим оскільки воно є помилковим, ухваленим формально, без повного та всебічного дослідження усіх обставин справи.
 
Отже, вказане має суттєве значення, оскільки для звільнення від відповідальності за статтею 614 ЦК України необхідним є доведення відповідачем добросовісного вчинення ним дій, спрямованих на виконання умов договору. Без вчинення будь-яких активних дій, спрямованих на створення умов для виконання зобов'язань, боржник не може бути звільнений від відповідальності на підставі вказаної норми права.
 
Тобто, не спростувавши висновок суду першої інстанції про те, що    ОСОБА_3 було порушено умови договору від 17 листопада 2006 року шляхом їх невиконання, суд апеляційної інстанції, ґрунтуючись на припущеннях, дійшов помилкового висновку про відсутність вини               ОСОБА_3 у невиконанні взятих на себе зобов'язань, передбачених цим договором.
 
Крім того, обґрунтовуючи своє рішення у цій частині, апеляційний суд послався на Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності у 2011 році, у той час ОСОБА_3взяв на себе зобов'язання за договором від 17 листопада 2006 року виконати обумовлені у ньому дії в термін до 17 листопада 2009 року, тобто до набрання чинності вказаного Закону.
 
Колегія суддів Верховного Суду не може погодитися і з висновком районного суду про можливість зменшення штрафу на підставі норми частини третьої статті 551 ЦК України, не застосувавши частину першу статті 624 ЦК України, згідно з якою якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Зазначена норма права стосується боржників, які порушили взяті на себе зобов'язання.
 
ОСОБА_3 свої обов'язки, передбачені договором від 17 листопада               2006 року, в обумовлений сторонами строк (17 листопада 2009 року) не виконав.
 
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
 
У частині першій статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
 
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України).
 
У спірному договорі встановлено штраф (п. 2.1., 2.2.), який сплачується боржником незалежно від розміру чи фактичного відшкодування збитків кредитора, тому у цьому випадку підлягає стягненню повна сума неустойки.
 
Крім того, у цій справі взагалі відсутні обставини, що дозволяли б суду зменшити розмір неустойки, таких обставин не наводив і відповідач. Такими обставинами можуть вважатися, зокрема: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).
У цьому ж випадку ОСОБА_3 взагалі не приступив до виконання взятих на себе зобов'язань. Також відсутні будь-які дані, які б свідчили про його негативний майновий стан. А пред'явлення ним зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання договору від 17 листопада 2006 року недійсним свідчить про небажання ОСОБА_3 виконувати умови договору, що могло б бути підставою для зменшення штрафу.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині зобов'язання виконати умови договору суди взагалі не надали оцінку та не обґрунтували своє судове рішення у частині вимог про зобов'язання ОСОБА_3 виконати договір у натурі. 
 
Суди встановили, що ОСОБА_3, у визначений договором строк, покладені на нього обов'язки не виконав та такі обов'язки залишаються невиконаними й станом на момент ухвалення судових рішень у справі.
 
Згідно з частиною першою статті 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 552 ЦК України сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.
 
Боржник, який сплатив неустойку і відшкодував збитки, завдані порушенням зобов'язання, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 622 ЦК України).
 
Тобто цивільним законодавством встановлений принцип реального виконання зобов'язання, який стосується дотримання боржником вимог щодо предмета зобов'язання, а стягнення неустойки та збитків не звільняє боржника від виконання зобов'язання в натурі.
 
Пунктом 5 частини другої статті 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як примусове виконання обов'язку в натурі.
 
Ані у договорі від 17 листопада 2006 року, ані законом не передбачено умов, за яких боржник (ОСОБА_3.) звільняється від виконання передбачених договором зобов'язань.
 
У пункті 2.2. спірного договору сторони визначили, що виплата штрафу не звільняє сторону 2 (ОСОБА_3.) від виконання своїх зобов'язань за цим договором.
 
Таким чином, рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у зобов'язанні ОСОБА_3 виконати умови договору в натурі, є необґрунтованими.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення у частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині про задоволення його позову.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
При поданні позовної заяви ОСОБА_1 було сплачено 4 384,8 грн, за подачу апеляційної скарги він сплатив 6 577,2 грн, а за подачу касаційної скарги - 8 796,6 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на його користь, оскільки колегія суддів задовольняє позов ОСОБА_1 повністю.
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2017 року та Постанову Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 скасувати.
 
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
 
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 3 884 000 (три мільйони вісімсот вісімдесят чотири тисячі) гривень штрафу.
 
Зобов'язати ОСОБА_3 виконати в натурі обов'язки, передбачені договором між учасниками товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-центр «Орлен» ОСОБА_1 та ОСОБА_3, про визначення особливих умов від 17 листопада 2006 року, а саме:
власними силами та за власні кошти або шляхом залучення третіх осіб забезпечити виготовлення та затвердження в установленому порядку технічної, дозвільної, реєстраційної документації на пряме підключення (без посередництва) до зовнішніх міських мереж електроенергії та водопостачання до будинку, розташованого за адресою: м. Київ,                         АДРЕСА_2, який належить товариству з обмеженою відповідальністю «Бізнес-центр «Орлен» (код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 32732497, місцезнаходження: м. Київ, АДРЕСА_2), забезпечити наявність всіх необхідних інженерних комунікацій, у тому числі оформлення належної реєстраційної, дозвільної та технічної документації (необхідної для експлуатації зазначеного будинку, як торгово-офісного центру);
власними силами та за власні кошти або шляхом залучення третіх осіб здійснити приведення реєстраційної і проектної документації на будинок, розташований за адресою: м. Київ, АДРЕСА_2, який належить товариству з обмеженою відповідальністю «Бізнес-центр «Орлен» у відповідність з фактичним плануванням приміщень, яке виникло після проведення реконструкції вищевказаного будинку;
надати ОСОБА_1 копії оформленої належним чином технічної, дозвільної, реєстраційної, проектної документації.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору за подання: позовної заяви у розмірі 4 384 (чотири тисячі триста вісімдесят чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок, апеляційної скарги у розмірі 6 577 (шість тисяч п'ятсот сімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок та касаційної скарги у розмірі 8 796 (вісім тисяч сімсот дев'яносто шість) гривень 60 (шістдесят) копійок, а всього 19 758 (дев'ятнадцять тисяч сімсот п'ятдесят вісім) гривень 60 (шістдесят) копійок.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
Б. І. Гулько
С. Ф.Хопта
Ю.В. Черняк