Постанова                                              
Іменем України
 
22 серпня 2018 року
м. Київ  
 
справа №2-284/10
 
провадження № 61-18089св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Червинської М. Є.,
 
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,
 
учасники справи:
заявник - Одеська міська рада
зацікавлена особа -виконавчий комітет Одеської міської ради
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2017 року в складі колегії суддів Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г. та касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року в складі колегії суддів Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2010 року Одеська міська рада звернулася до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою.
 
В обґрунтування заяви указувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, якому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. Ураховуючи, що інформація про спадкоємців відсутня, просила задовольнити заяву.
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2010 року заява Одеської міської ради задоволена. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спадкоємці ОСОБА_6 за заповітом або за законом відсутні, тому є підстави для передачі нерухомого майна, що належало померлому, територіальній громаді м. Одеси. 
 
Указане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_4 з тих підстав, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2009 року визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений нею та ОСОБА_6, та визнано за нею право власності на спірну квартиру.
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2016 року зупинено провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2010 року з тих підстав, що 02 березня 2016 року Одеська міська рада подала апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2009 року.
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2009 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено. 
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 закрито. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскаржуваним судовим рішенням суду першої інстанції питання про права та обов'язки ОСОБА_4 не вирішувались, а обставини, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, відпали.
 
28 лютого 2017 року ОСОБА_5 оскаржив рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2010 року з тих підстав, що він є сином покійного ОСОБА_6 Вказував, що під час передачі коштів ОСОБА_4 за квартиру та складення його батьком розписки про це, був безпосередньо присутній. Він не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, оскільки знав, що квартира на підставі укладеного договору купівлі-продажу належить ОСОБА_4 
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2010 року залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу до апеляційного суду. Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи у порядку окремого провадження виник спір про право, апеляційний суд відповідно до статті 235 ЦПК України повинен був залишити заяву Одеської міської ради без розгляду та роз'яснити, що заінтересовані особи мають право звернутися до суду в порядку позовного провадження. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі. 
 
27 липня 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду від 12 липня 2017 року та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду. Касаційна скарга мотивована тим, що факт подання ОСОБА_5 касаційної скарги підтверджує наявність спору про право у справі окремого провадження про визнання спадщини відумерлою, тому справа підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
 
Заперечень або відзивів на касаційні скарги не надходило. 
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються  спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
18 квітня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 
 
Перевіривши доводи касаційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про їх задоволення з таких підстав.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, якому на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 1997 року належала квартира АДРЕСА_1.
 
Установивши, що спадкоємці за заповітом та за законом відсутні, Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 23 грудня 2010 року задовольнив заяву Одеської міської ради, визнав зазначену квартиру відумерлою спадщиною та передав її територіальній громаді м. Одеси.
 
Відповідно до статті 234 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) справи про визнання спадщини відумерлою суди розглядають в порядку окремого провадження. 
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 1277 ЦК Українита статті 278 ЦПК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. 
 
Відповідно до частини шостої статті 235 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
 
Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 з тих підстав, що рішення суду, яким за нею було визнано право власності на спірну квартиру, скасовано, апеляційний суд безпідставно вважав, що її права та обов'язки цим рішенням не вирішувались, та безпідставно, в порушення статті 235 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) не перевірив наявність підстав для залишення заяви Одеської міської ради без розгляду.
 
Суд першої інстанції, задовольняючи заяву Одеської міської ради про визнання спадщини відумерлою, не встановив наявність чи відсутність передбачених частиною першою статті 1277 ЦК України обставин як підстав для визнання спадщини відумерлою, за відсутності належних і допустимих доказів уважав доведеним факт відсутності спадкоємців ОСОБА_6
 
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, допущені ним порушення не усунув, обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не встановив, не надав оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_5 про наявність у справі окремого провадження спору про право.
 
За таких обставин ухвали суду апеляційної інстанції не відповідають вимогам статті 263 ЦПК Українита ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити.
 
Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2017 року та ухвалуапеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року скасувати, передати справу на новий розгляд до апеляційного суду Одеської області.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                        
                                                                                                М.Є. Червинська
Судді:                                                                                     
Н. О. Антоненко
                                                                                               
                                                                                                В.І. Журавель
 
                                                                                               В.І. Крат
 
                                                                                               В.П. Курило