ПОСТАНОВА
Іменем України

26 вересня 2018 року 
Київ
справа № 805/2121/15-а
провадження № К/9901/2643/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу 
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за участю третьої особи - Шахтарської міської виконавчої дирекції Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості по заробітній платі, провадження в якій відкрито,
за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду, прийняту 04 липня 2017 року у складі судді - Бабаш Г.П., та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду, постановлену 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Блохіна А.А., суддів: Гаврищук Т.Г., Сухарька М.Г.,
у с т а н о в и в :
Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулись до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якій просили суд (з урахуванням збільшених позовних вимог та уточнень): 
визнати неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо неперерахування на рахунок Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заявлених сум оплати праці;
визнати неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області щодо невиплати нарахованої заробітної плати у встановлені чинним законодавством строки;
стягнути з відповідачів заборгованість з оплати праці, яка належить до виплати після утримання усіх податків та обов'язкових платежів в загальній сумі 158 229,43 гривень та перерахувати належні суми оплати праці на інші рахунки в установах банку, а саме на користь: ОСОБА_1 заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 12289,47 грн.; ОСОБА_2 заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 3183,49 грн., в т.ч. 1055,67 грн. лікарняний лист; ОСОБА_3 заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 8103,02 грн.; ОСОБА_4 заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 15342,50 грн.; ОСОБА_5 заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 6424,45 грн., в т.ч. 299,38 грн. лікарняний лист;  ОСОБА_6  заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 21869,14 грн.; ОСОБА_7 заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 19376,91 грн.; ОСОБА_8 заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 21812,98 грн.; ОСОБА_11 заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 23920,76 грн., в т.ч. з оплати лікарняного листа 2068,78 грн.; ОСОБА_12 заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 5332,23 грн.; ОСОБА_13 заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 7950,42 грн.; ОСОБА_14 заборгованість з оплати праці без урахування обов'язкових утримань в загальній сумі 12624,06 грн., в т.ч. 878,31 грн. з оплати лікарняного листа.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що перебували у трудових відносинах з Управлінням Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області. На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року №595 «Деякі питань фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» та наказу Головного управління ПФУ в Донецькій області від 13 листопада 2014 року №178 «Про заходи щодо забезпечення реалізації постанови КМУ від 7 листопада 2014 року №595» у зв'язку з проведенням антитерористичної операції (АТО) Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області здійснило перереєстрацію свого місцезнаходження за новою адресою: м. Красний Лиман, вул. Фрунзе, 15. Разом із установою позивачі переїхати не мали змоги у зв'язку з відсутністю коштів на такий переїзд та переміщення своїх сімей (зокрема, і через невиплати заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року); незабезпеченням житлом на новому місці - так, вони самі мали шукати житло для себе та своїх сімей; незабезпеченням транспортом для перевезення документації Управління Пенсійного фонду, меблів, оргтехніки; у зв'язку з тим, що організації фактично не було надано жодного належного приміщення для розміщення не тільки робочих місць, а і самих працівників управління (на 4 управління за вказаною адресою виділено лише одну кімнату). Останній платіж з виплати заробітної плати позивачам, здійснений першим відповідачем, - авансові внески у жовтні 2014 року. Заробітна плата наприкінці місяця у жовтні 2014 року сплачена не була, як і у листопаді 2014 року. Причина невиплати пояснювалась тим, що перший відповідач є бюджетною установою, яка отримує кошти на оплату праці з рахунків вищестоящої організації у строки, встановлені законодавством та умовами колективного договору за поданою заявкою на фінансування. Однак, заявки першого відповідача другим профінансовані не були, а 28 листопада 2014 року другий відповідач взагалі анулював рахунок першого, на який надходили кошти на оплату праці, посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей». Позивач не погоджується з такими діями відповідачів, оскільки відповідно до положень ст.ст. 21, 22, 47, 116 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) передбачена регулярна виплата заробітної плати у строки, встановлені колективним договором, але не рідше 2-х разів на місяць. При звільненні працівника плата всіх належних сум з оплати праці проводиться в день звільнення; забороняється будь-яке обмеження прав при укладанні, зміні чи припиненні трудового договору залежно від походження, соціального стану, статі, мови тощо, а також місця проживання. Посилання відповідачів на Постанову КМУ від 7 листопада 2014 року №595, на думку позивачів, безпідставні, оскільки оплата праці працівникам управління за жовтень 2014 року мала бути здійснена 31 жовтня 2014 року - раніше, ніж прийнята вказана постанова. Нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Крім цього, згадана постанова КМУ є неконституційною, так як порушує визначені ст.ст. 22, 24, 43 Конституції України права громадян на оплату праці. Також позивачі вказують на те, що невиплата належних сум заробітної плати є порушенням статті 12 Конвенції № 95 «Про охорону заробітної плати» від 1 липня 1949 року, яка діє на території України. Позивачі наголошують, що використання праці без її оплати є ознакою рабства, у зв'язку з чим просили задовольнити позовні вимоги.
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 04 липня 2017 року, залишено без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року, позов задоволено частково. 
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_1 в сумі 12289грн. 47 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів). 
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_2 в сумі 2127 грн. 82 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів). 
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_3 в сумі 8103 (вісім тисяч сто три) грн. 02 грн. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів). 
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_4 в сумі 15342 грн. 50 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів). 
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_5 в сумі 6125 грн. 07 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів). 
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_6 в  сумі 21869 грн. 14 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів).
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_7 в сумі 19376грн. 91 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів). 
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_8 в сумі 21812 грн. 98 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів). 
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_11 в сумі 21851 грн. 98 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів). 
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_12 в сумі 5332 грн. 23 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів). 
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_13 в сумі 7950 грн. 42 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів).
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області заборгованість з оплати праці на користь ОСОБА_9 в сумі 11745 грн. 75 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів).
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на те, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій були винесені з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати їх рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що судами в ході розгляду справи неправильно встановлені обставини справи, що є порушенням процесуального права. Скаржник зазначив, що судами не було враховано, що на час виникнення спірних правовідносин існував особливий порядок фінансування бюджетних установ, організацій, підприємств, які знаходяться на території проведення антитерористичної операції. Скаржник вважає, що виплата заробітної плати без поновлення функціонування управління та затвердження кошторису видатків є протиправною. Також скаржник зазначив, що за даними Державного реєстру звітність щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування була подана невстановленими особами після захоплення адміністративного приміщення управляння Фонду. А довідка про розмір заборгованості, які надані на підтвердження позову, які містять підписи невстановлених осіб,  штампи та печатки, які були видані після захоплення приміщення. Окрім того, скаржник зазначив, що Вищий адміністративний суд переглядаючи рішення та направляючи справу на новий розгляд, зазначив що суди не перевірили належним чином доводів позивача про те чи направлялась управлінням до головного управлянні заявки на фінансування витрат на утримання апарату. 
Касаційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказами Жданівського міського управління Пенсійного фонду України (правопопередник першого відповідача) позивачі були призначені на посади та перебували у трудових відносинах з першим відповідачем. Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2М, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 були звільнені з посади наказом першого відповідача від 28 листопада 2014 року №25-ос за угодою сторін згідно п.1 статті 36 КЗпП України, про що є відповідні записи у трудових книжках позивачів. Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_8, були звільнені наказом Пенсійного фонду України від 12 грудня 2014 року №431-о згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України «звільнена за власним бажанням у зв'язку з порушенням законодавства про працю та умов трудового договору», а ОСОБА_9 звільнена із займаної посади за власним бажанням на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. 
Судами були досліджені копії вищевказаних наказів, які засвідчені першим відповідачем, та копії трудових книжок позивачів.
На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 595 «Деякі питань фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» та наказу Головного управління ПФУ в Донецькій області від 13 листопада 2014 року № 178 «Про заходи щодо забезпечення реалізації постанови КМУ від 7 листопада 2014 року № 595» у зв'язку із проведенням АТО Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівці Донецької області здійснило перереєстрацію свого місцезнаходження за адресою: м. Красний Лиман, вул. Фрунзе, 15, де зареєстровано і станом на час розгляду справи. 
Разом із установою позивачі переїхати не мали змоги у зв'язку з відсутністю коштів на такий переїзд та переміщення своїх сімей; незабезпеченням житлом на новому місці; незабезпеченням транспортом для перевезення документації Управління Пенсійного фонду, меблів, оргтехніки.
Судами встановлено, що станом на час розгляду справи перший відповідач не ліквідований, не перебуває в процесі реорганізації чи в стані припинення. Також позивачі до нового місця реєстрації установи - у м. Красний Лиман не переїхали; за їх посиланнями - через відсутність коштів на реалізацію такого переміщення. 
Останню заробітну плату позивачі отримали частково за жовтень 2014 року (авансові внески за жовтень 2014 року). Зазначені обставини не спростовані представником відповідача 2 під час розгляду справи. Також, в підтвердження зазначеного, відповідач 2 в своїх поясненнях зазначив, що за жовтень 2014 року УПФУ у м. Жданівка Донецької області сплачено страхові внески. Заробітна плата частково за жовтень 2014 року та повністю за листопад 2014 року першим відповідачем була нарахована позивачам, проте не виплачена. Розрахунок в день звільнення з позивачами проведений не був. Зазначене також не спростовано відповідачем 2 під час розгляду справи. Відповідно до довідок - розрахунків, виданих позивачам 28 листопада 2014 року Управлінням Пенсійного фонду у м. Жданівці Донецької області та підписаних начальником управління і в. о. головного бухгалтеру (на час виникнення спірних правовідносин), особи, яким видані довідки, дійсно працювали в даній установі та за період жовтень-листопад 2014 року перед ними наявна заборгованість з виплати заробітної плати.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачі мали права на отримання заробітної плати, яка була нарахована відповідно до вимог чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства та не була виплачена їм, а саме: частини заробітної плати за жовтень 2014 року та заробітної плати за листопад 2014 року, у визначених позивачами розмірах (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів). Зазначена позиція була підтримана Донецьким апеляційним адміністративним судом.
Верховний Суд висновки судів попередніх інстанцій вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.
Частина третьою статті 22 Конституції України передбачає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має права на заробітну плату не нижчу від визначеної законом. 
Відповідно до Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, а також мають права у випадку звільнення. 
Статтею 12 Конвенції про захист заробітної плати № 95 від 23 червня 1992 року, передбачено проведення остаточного розрахунку заробітної плати відповідно до національного законодавства, колективного договору, оплата повинна бути проведена в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці»(далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. 
За приписами статті 4 Закону №108/95-ВР джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.
Відповідно до статті 33 Закону України 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» встановлено, що джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України. Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. 
Статтею 98 Кодексу законів про працю України визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Виходячи із цих норм, Верховний суд зазначає, що це обов'язок підприємства, установи, організації, провести розрахунок з працівником у день звільнення. 
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що заяви від Управляння ПФ у м. Жданівці Донецької області до ГУПФУ в Донецькій області на фінансування витрат на утримання апарату відсутні, оскільки в результаті захоплення приміщення головного управління за основною юридичною адресою у м. Донецьку було втрачено все майно, матеріальні - технічні та програмні засоби, документація та звітність. Тому, посилання скаржника на те що судом першої інстанції не були вжиті заходи для витребування у відповідача зазначених доказів не знайшли підтвердження. Окрім того, відповідно до частини другої статті 77 КАС України, саме на відповідача - суб'єкта владних повноважень покладається обов'язок доказування правомірності свого рішення. 
Необґрунтованими є посилання скаржника на те, що виплата заробітної плати без поновлення функціонування управління та затвердження кошторису видатків є протиправною, з посиланням на пункти 3,4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 7 листопада 2014 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), на статтю 73 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та на статтю 116 Бюджетного кодексу України. Управління Пенсійного фонду України у м. Жданівка Донецької області здійснила перереєстрацію свого місцезнаходження за новою адресою: м. Красний Лиман, вул. Фрунзе,15, що було підтверджено судами попередніх інстанцій. Відповідно до звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загально обов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів, поданих Управлінням пенсійного фонду України в м. Жданівка Донецької області за період жовтень 2014 року та листопад 2014 року, позивачам була нарахована заробітна плата, на яку був нарахований єдиний внесок. Зазначені звіти були прийняті та опрацьовані податковим органом та звітні дані завантажені до Реєстру застрахованих осіб. 
У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.
Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 31701325), та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України», право позивачів на визначену законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.
Судами попередніх інстанцій, вже була надана оцінка доводам скаржника стосовно подання зазначених звітів не уповноваженими особами як на підставу неприйняття зазначених в цих звітах даних, оскільки на цей час вказані звіти є прийнятими та обробленими контролюючим органом. Відомості щодо їх вилучення з податкової звітності та Реєстру застрахованих осіб судам надано не було. Окрім того, судом апеляційної інстанції були досліджені індивідуальні відомості про застрахованих осіб форми ОК-5, з яких вбачається, що позивачам у спірний період нарахована заробітна плата, та за жовтень 2014 року сплачено страхові внески.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для  скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
Доводи касаційної скарги висновків судів і фактичних обставин справи не спростовують. 
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення. 
Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04 липня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 

Судді                                                                                                    О. В. Білоус
                                                                                                    
          Т. Г. Стрелець