Постанова
Іменем України
04 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 766/2050/17
провадження № 61-36098св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, 
третя особа - виконавчий комітет Дніпровської районної в м. Херсоні ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2017 року в складі колегії суддів: Орловської Н. В., Кутурланової О. В., МайданікаВ. В.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Дніпровської районної в м. Херсоні ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без дозволу батька.
Позовна заява мотивована тим, що на її повному утриманні перебуває малолітня ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої є відповідач. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона                       від 29 листопада 2012 року шлюб між сторонами розірваний. Спір про місце проживання дитини відсутній, дочка проживає із позивачем за погодженням із відповідачем. ОСОБА_5 не надав згоди на тимчасовий виїзд ОСОБА_8 за кордон у період із 10 квітня 2017 року до 01 червня 2018 року. Позивач вказувала, що для належного і всебічного розвитку малолітньої дитини вона має можливість і бажання разом із дочкою виїжджати за кордон у країни де можливий оздоровчий морський відпочинок та у країни Європи із пізнавальною метою. 
На підставі викладеного ОСОБА_4 з урахуванням уточнених позовних вимог просила надати дозвіл у вказаний період часу на виїзд дитини без супроводу батька у Єгипет,Туреччину, Францію та Автономну Республіку Крим, а також дозволити їй без згоди батька оформлювати документи для виїзду дитини за кордон.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06 березня 2017 року (в складі судді Дорошинської В. Е.) в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що орган опіки і піклування, залучений у даній справі як третя особа, не дав письмовий висновок щодо предмету спору, тоді як суд роз'яснив необхідність надання такого висновку у даній справі.
Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Надано ОСОБА_4 дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини            ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без супроводу і дозволу батька ОСОБА_5 у країни: Єгипет на період                  з 25 квітня 2017 року до 15 травня 2017 року, Туреччина - з 28 травня           2017 року до 22 червня 2017 року та з 17 серпня 2017 року до 07 вересня 2017 року, Франція - з 14 грудня 2017 року до 14 січня 2018 року, та на територію тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим з 01 червня 2017 року до 01 жовтня 2017 року. Дозволено ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_5 оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у країни: Єгипет на період з 25 квітня 2017 року до 15 травня 2017 року, Туреччина - з 28 травня 2017 року до 22 червня 2017 року та з 17 серпня 2017 року до 07 вересня 2017 року, Франція - з 14 грудня 2017 року                     до 14 січня 2018 року, та на територію тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим з 01 червня 2017 року до 01 жовтня 2017 року.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що надання дозволу на тимчасовій виїзд дитини з позивачем спрямований на розвиток дитини та відповідає інтересам останньої, тоді як заперечення відповідачем перешкоджає всебічному розвитку дитини. Орган опіки і піклування за місцем проживання дитини надав письмовий висновок про доцільність тимчасового виїзду малолітньої ОСОБА_8 за межі України без супроводу батька ОСОБА_5 і без його згоди у такі країни: Єгипет на період з 25 квітня 2017 року до 15 травня 2017 року, Туреччина - з 28 травня           2017 року до 22 червня 2017 року та з 17 серпня 2017 року до 07 вересня 2017 року, Франція - з 14 грудня 2017 року до 14 січня 2018 року, та на територію тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим з 01 червня 2017 року до 01 жовтня 2017 року.
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним рішенням порушують право дитини спілкуватися з батьком. Судом безпідставно взято до уваги висновок органу опіки та піклування, який не мав права надавати такий висновок. Позивач не дає можливості відповідачу спілкуватися з донькою.
У липні 2017 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що відповідач не навів доводів за яких його відмова у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері за кордон спричинена інтересами самої дитини. Для належного і всебічного розвитку малолітньої дитини позивач має можливість і бажання разом із дочкою виїжджати за кордон у країни де можливий оздоровчий морський відпочинок та у країни Європи із пізнавальною метою.
21 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою і другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Суди встановили, що сторони перебували у шлюбі з 30 вересня 2007 року, який розірваний рішенням Суворовського районного суду м. Херсона                 від 29 листопада 2012 року.
Місцем постійного проживання малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, після розірвання шлюбу між батьками, які проживають окремо, визначено разом із позивачем.
Спір щодо цього між батьками відсутній. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 10 грудня 2015 року зобов'язано відповідача сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини від всього доходу на користь позивачки на утримання дитини до її повноліття. 
У справі, яка розглядається, орган опіки і піклування залучений до участі із статусом третьої особи у даній справі, представник вказаного органу в ході розгляду справи визнавав, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини із позивачкою спрямований на розвиток дитини та відповідає інтересам останньої, тоді як заперечення відповідачем перешкоджає всебічному розвитку дитини.
Під час апеляційного розгляду справи, судом досліджені додаткові обстеження умов проживання дитини, доцільності з виховною та оздоровчою метою тимчасового виїзду у супроводі матері неповнолітньої дитини за кордон у проміжок часу, вказаному у заяві матері ОСОБА_4
Орган опіки і піклування за місцем проживання дитини надав письмовий висновок про доцільність тимчасового виїзду малолітньої ОСОБА_8 за межі України без супроводу батька ОСОБА_5 і без його згоди у такі країни: Єгипет на період з 25 квітня 2017 року до 15 травня 2017 року, Туреччина - з 28 травня 2017 року до 22 червня 2017 року та з 17 серпня 2017 року до 07 вересня 2017 року, Франція - з 14 грудня 2017 року                    до 14 січня 2018 року, та на територію тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим з 01 червня 2017 року до 01 жовтня 2017 року.
У висновку зазначено, що надання такої згоди відповідає інтересам дитини, сприяє її оздоровленню та всебічному розвитку.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. 
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. 
Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, урахувавши те, мати здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до закордон із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. 
Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків,  з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. 
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. 
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. М. Фаловська
В.С. Висоцька
В.В. Пророк