Постанова 
Іменем  України             
 
05 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 208/8984/15-ц
 
провадження № 61-8337св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Дніпропетровське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Донецьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,
представники відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства в особі філії Дніпропетровського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року у складі судді Похвалітої С. М., та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - 
ПАТ «Державний ощадний банк України»), Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», Донецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів.
 
Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та 
ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Донецького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» було укладено договір № 143203004 на вклад «Депозитний» на ім'я позивача, відповідно до умов якого вкладник вносить, а банк приймає на рахунок та на умовах договору кошти у розмірі 92 000,00 грн. 
27 липня 2015 року позивач звернулась до установи банку із заявою на переказ вкладу, проте кошти не були переведені на її рахунок, у зв'язку з чим вона не мала можливості отримати свої кошти вчасно, а тому отримала їх лише після повторного звернення, тобто 29 грудня 2015 року.
 
З урахуванням викладеного, та уточнень позовних вимог, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 17,00 % річних після закінчення договору з 18 травня 2015 року по 29 грудня 2015 рік у розмірі 7 745,66 грн, 3 % річних у розмірі 1 358,53 грн, як відшкодування втрат та отримання компенсації від боржника за користування грошовими коштами з 27 липня 2015 року по 28 грудня 2015 рік; неустойку (пеню) у розмірі 10 637,07 грн за порушення виконання зобов'язань; інфляційні втрати за весь час невиплати в розмірі 3 092,48 грн з 27 липня 2015 року по 28 грудня 
2015 рік.
 
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2: 1 358,53 грн - 3 % річних за користування коштами за договором № 143203004 на вклад «Депозитний» від 18 квітня 2014 року, 10 637,07 грн - суму пені, 3 092,48 грн - інфляційні витрати за весь час прострочення, а усього стягнуто 15 088,08 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що у зв'язку із невчасним невиконанням відповідачем умов договору від 18 квітня 2014 року № 143203004, було порушено охоронювані законодавством права позивача, які підлягають захисту у відповідності до вимог статей 611, 625 ЦК України.
 
01 листопада 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в частині нарахування та стягнення з банку 17 % річних за весь час користування грошовими коштами, тобто з 18 травня 2015 року по 29 грудня 2015 року. У іншій частині рішення судів залишити без змін.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно не нараховано 17 % річних за весь час користування коштами, тобто по день повернення вкладу -                       29 грудня 2015 року. 
 
08 листопада 2016 рокуПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з банку трьох відсотків річних за користування коштами за договором, суми пені за порушення виконання зобов'язання за договором та інфляційних витрат за весь час прострочення і суми судового збору.
 
Касаційна скарга ПАТ «Державний ощадний банк України» мотивована тим, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення статей 532, 610, 611, 614, 625 ЦК України, статей 5, 27, 32, 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», статтю 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», пункти 1.19, 1.20, 2.3, 2.4, 3.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України                       від 21 січня 2004 року № 22 та порушенням норм процесуального права, а саме статті 213 ЦПК України 2004 року.
 
15 грудня 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу банку.
 
13 лютого 2017року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу банку.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
15 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
 
Судом установлено, що 18 квітня 2014 року між позивачем та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Донецького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» було укладено договір № 143203004 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи ОСОБА_2, відповідно до пункту 1.1 вказаного договору, вкладник вносить, а банк приймає на вкладний рахунок та на умовах договору кошти у розмірі 92 000,00 грн, днем повернення депозиту є 
18 травня 2015 року.
Пунктами 1.2, 2.1 договору передбачено, що процентна ставка за депозитом встановлена 17,00 % річних та при розрахунку процентів банк не враховує день зарахування депозиту на рахунок та день вилучення депозиту з рахунку.
Згідно умов договору, після закінчення строку зберігання депозит підлягає перерахуванню на рахунок вказаний у пункті 3.3 договору, а в разі відсутності такого рахунку - продовжує зберігатися на рахунку без подальшого нарахування процентів до моменту вилучення вкладником депозиту.
Згідно до умов договору п. 2.8 після закінчення строку зберігання, вказаного у п.1.1, депозит підлягає перерахуванню на рахунок, а в разі відсутності такого рахунку - продовжує зберігатися на рахунку без подальшого нарахуванням процентів до моменту вилучення вкладником депозиту.
27 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до установи банку із заявою на переказ вкладу, але кошти не були переведені на її рахунок, у зв'язку з чим вона не мала можливості отримати їх вчасно.
16 грудня 2015 року позивач повторно звернулась до установи банку та 29 грудня 2015 року їй були проведені виплати, що вбачається з виписки про рух коштів, тобто звернення ОСОБА_2 до відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» з проханням повернути суму депозитного вкладу, було вирішено лише при його повторному зверненні до відділення банку.
Судом встановлено, що банком жодних дій для належного виконання своїх зобов'язань за договором № 143203004 на вклад «Депозитний» від 18 квітня 
2014 року здійснено не було, що стало підставною для виникнення правових наслідків у відповідності до положень статті 611 ЦК України.
 
Статтями 625, 629 та 638 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Договір є обов'язковим для виконання сторонами.
 
Згідно з частиною п'ятою статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню із рахунка вкладника з інших підстав.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 1070 ЦПК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.
 
Статтею 32. 2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.
 
Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), враховуючи те, що пунктом 2.8 договору встановлено, що після закінчення строку зберігання, указаного у пункті 1.1 договору, депозит підлягає перерахуванню на рахунок, а в разі відсутності такого рахунку - продовжує зберігатися на рахунку без подальшого нарахування процентів до моменту вилучення вкладником депозиту, встановивши, що термін дії договору спливав 18 травня 2015 року, проте ОСОБА_2 було повернуто вклад лише 29 грудня 2015 року та в повному обсязі виплачено проценти за договором - 17 % річних за користування грошовими коштами, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині та дійшов правильного висновку про те, що з банку на користь позивача необхідно стягнути пеню, 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини п'ятої статті 1061, частини другої статті 625 ЦК України, оскільки відповідач у односторонньому порядку ухилився від виконання договору від 18 квітня 2014 року, чим порушив охоронювані законом права позивача.
 
Доводи касаційних скарг не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.
 
Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційних скарг без задоволення.
 
Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року зупинено виконання рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.
 
Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            М. Є. Червинська
Судді:                                                                                      Н. О. Антоненко
                                                                                       В.І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило