Постанова                                               
Іменем України
26 вересня 2018 року 
м. Київ
справа № 760/578/15-ц
провадження № 61-20924св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго»,
відповідачі: ОСОБА_1, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Конюшко Денис Борисович, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня  2016 року в складі колегії суддів: Рубан С. М., Іванченка М. М.,               Андрієнко А. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У березні 2012 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» (далі - ТДВ «СК «Індіго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО») про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).
Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2008 року між ТДВ «СК «Індіго» та ОСОБА_3 укладено договір добровільного страхування транспортного засобу, предметом якого є страхування автомобіля Mitsubishi. 23 листопада 2008 року відбулася ДТП за участю автомобіля Mitsubishi та автомобіля Geely, під керуванням ОСОБА_1, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» (страховий ліміт з урахуванням франшизи - 24 990 грн). Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2008 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні вищевказаної ДТП. На підставі акта здачі-приймання              від 25 березня 2009 року ОСОБА_3 за договором добровільного страхування виплачено страхове відшкодування у розмірі 59 822,201 грн. ТДВ «СК «Індіго» вказувало, що воно має право зворотної вимоги до відповідачів.
На підставі викладеного ТДВ «СК «Індіго» просило стягнути на його користь відшкодування шкоди у порядку регресу з ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «ВУСО» у розмірі 34 832,80 грн та 24 990 грн відповідно. 
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року (в складі судді Коробенка С. В.) у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, який повинен обраховуватись з моменту настання ДТП, а не з моменту проведення виплати за договором майнового (добровільного) страхування, оскільки між сторонами виникли правовідносини суброгації, а не регресу.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позовних вимог                         ТДВ «СК «Індіго» до ПрАТ «СК «ВУСО» про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП, провадження у справі в цій частині закрито. Рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позовних вимог  ТДВ «СК «Індіго» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП, та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ «СК «Індіго» 34 832,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ «СК «Індіго» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 348,33 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 383,72 грн.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, тому розгляд вимог ТДВ «СК «Індіго» до ПрАТ «СК «ВУСО» про стягнення матеріальної шкоди віднесено до юрисдикції господарських судів. Позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки такий строк обраховується з моменту страхової виплати, а не з моменту настання ДТП. Оскільки суд встановив вину відповідача у вчиненні ДТП та факт сплати ТДВ «СК «Індіго» суми страхового відшкодування, то вимоги позивача до ОСОБА_1 є обґрунтованими і він зобов'язаний сплатити завдані збитки у розмірі 34 832,80 грн.
У касаційній скарзі, яка подана у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «СК «ВУСО», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга ПрАТ «СК «ВУСО» мотивована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки ДТП відбулася 23 листопада 2008 року, а до суду з цим позовом ТДВ «СК «Індіго» звернулося 02 березня 2012 року. У спірному зобов'язанні відбулася передача (перехід) права вимоги від страхувальника до страховика і нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникло, оскільки відбулась лише заміна кредитора, при цьому деліктне зобов'язання не припинилось і не змінилось. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні. За таких обставин до страховика, як до нового кредитора, перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З огляду на положення                  статті 262 ЦК України у цьому випадку строк позовної давності є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку. 
У касаційній скарзі, яка подана у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Конюшко Д. Б., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що позивач звернувся до суду (у березні 2012 року) з пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки ДТП сталася 23 листопада 2008 року і саме з цієї дати почала обраховуватися позовна давність. У спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку. Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.
11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційні скарги ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково з таких підстав.
Суди встановили, що 30 липня 2008 року між ТДВ «СК «Індіго» та ОСОБА_3 укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, предметом якого є страхування автомобіля Mitsubishi.
23 листопада 2008 року на 127 км автодороги Київ-Харків відбулася ДТП за участю застрахованого автомобіля Mitsubishi та автомобіля Geely, яким керував ОСОБА_1
Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня          2008 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО».
Згідно зі звітом від 15 грудня 2008 року розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Mitsubishi, становить 39 638,27 грн.
Страхове відшкодування було виплачене ОСОБА_3 на підставі акта здачі-приймання від 25 березня 2009 року у розмірі 59 822,20 грн.
Оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Geely ОСОБА_1, якого визнано винним у вчиненні ДТП, застрахована  у ПрАТ «СК «ВУСО», позивач просив стягнути із страхової компанії винуватця ДТП в порядку регресу виплачене страхове відшкодування у розмірі 24 990 грн. Решту коштів позивач просив стягнути з ОСОБА_1
Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. 
Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та                         статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.  Отже, страховик виступає замість потерпілого в деліктному зобов'язанні. 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.  
Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок з відшкодування шкоди не виконала.
Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).
Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов'язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та  статті 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією.
При цьому помилковим є ототожнення права вимоги, визначене статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.
Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов'язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов'язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов'язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов'язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.
Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно з якими зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Виходячи з наведеного, помилковим є застосування до суброгації у страхових відносинах положень частини шостої статті 261 ЦК України, згідно з якою лише за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.
Наведена вище норма розрахована на відносини, коли одне зобов'язання (основне) припиняється виконанням обов'язку боржника третьою особою, і у такої особи виникає право регресу вже за новим регресним зобов'язанням. Відповідно за новим регресним зобов'язанням позовна давність починає спивати заново.
Вказані вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 12-134гс18.
Отже, зважаючи на викладене та на перехід до позивача (ТДВ «СК «Індіго») після виплати страхового відшкодування потерпілому за договором майнового страхування від останнього прав кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, саме положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» регулюють спірні правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається.  
Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора, зокрема страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, застосовується загальний строк позовної давності (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на зазначене, якщо розмір завданої шкоди перевищує належним чином визначену страхову суму («ліміт відповідальності страховика» у відносинах страхування цивільно-правової відповідальності), відшкодування шкоди в обсязі такої різниці здійснюється в межах окремого деліктного зобов'язання за участю деліквента та потерпілого, або іншої особи, до якої у встановленому законом порядку перейшло право потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди. Зокрема, за змістом статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України такою особою може бути страховик, який забезпечує майнові інтереси відповідного потерпілого у відносинах майнового страхування.
У справі, яка переглядається, ДТП за участю автомобілів Mitsubishi та Geely сталася 23 листопада 2008 року. ТДВ «СК «Індіго» звернулося до суду з позовною заявою 02 березня 2012 року. 
Відповідач просив застосувати позовну давність.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що перебіг позовної давності починається з моменту страхової виплати, а не від дня ДТП.
Крім того, апеляційним судом було закрито провадження у справі в частині вимоги ТДВ «СК «Індіго» до ПрАТ «СК «ВУСО» про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП, оскільки ці вимоги необхідно розглядати у порядку господарського судочинства, що, на думку колегії суддів, є також помилковим.
ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).
ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Верховним Судом, також встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).
У цій справі позивачем є юридична особа, а відповідачами - юридична особа-страховик і фізична особа-страхувальник.
Заявлена у цій справі позовна вимога про стягнення страхового відшкодування з відповідачів могла бути предметом розгляду як за правилами цивільного, так і за правилами господарського судочинства, оскільки зазначені стаття 15 ЦПК України та стаття 12 ГПК України не встановлювали відповідної заборони.
ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, не передбачав обмежень щодо розгляду спорів з таким предметом залежно від суб'єктного складу учасників процесу.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).
Позов може бути пред'явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:                      1) предметом спору є їхні спільні права чи обов'язки; 2) права і обов'язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов'язки (стаття 32 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).
Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У цій справі позивач вважав, що у відповідачів є обов'язок виплатити йому страхове відшкодування, і цей обов'язок виник внаслідок ДТП. Тому позивач пред'явив до відповідачів однакову вимогу, оскільки права й обов'язки цих відповідачів виникли з однієї підстави.
Вказані вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 14-178цс18.
З огляду на вказане Верховний Суд вважає помилковими доводи суду апеляційної інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог до страховика - юридичної особи.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).
Оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.
Отже, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог  статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. С. Висоцька
Судді                                                                                                  А. О. Лесько
В. В. Пророк
В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська