Постанова                                                   
іменем України
10 жовтня 2018 року
м. Київ
Справа № 597/785/15-к
Провадження № 51-3528км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, цивільного позивача ОСОБА_6 , представника потерпілого та цивільного позивача – адвоката ОСОБА_7 на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 8 червня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013210080000031  за обвинуваченням 
ОСОБА_8 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має, -
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК України),
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Борщівського районного суду Тернопільської області 
від 19 жовтня 2016 року ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, виправдано на підставах, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі – КПК України), у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 та цивільний позов ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, залишено без розгляду. 
Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
24 січня 2013 року близько 13-ї год. водій ОСОБА_8 керував технічно - справним автомобілем марки САЗ-3507, державний номерний знак НОМЕР_1 , та рухався зі швидкістю близько 50 км/год автомобільною дорогою «Бучач-Товсте» в напрямку з смт Товстого до с. Поділля Заліщинського району. Під час руху у складних дорожніх умовах та обстановці, які характеризувалися наявністю ожеледиці на дорожньому покритті, ОСОБА_8 не врахував стану поверхні проїзної частини та дорожньої обстановки і всупереч вимогам п. 1.5 ч. 1, п. 1.10 (у частині визначення поняття «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка»), пунктів 11.2, 11.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), неправильно вибрав оптимальний безпечний швидкісний режим, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху, загрози життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
Унаслідок цього ОСОБА_8 , порушуючи вимоги пп. «б» п. 23, пунктів 11.2, 11.3 ПДР та продовжуючи рухатись, не був уважним, належно не стежив за дорожньою обстановкою, не тримався якнайближче до правого краю проїзної частини дороги, а застосувавши неправильні прийоми керування, допустив виїзд автомобіля САЗ-3507 на зустрічну смугу руху. Своїми діями, які не відповідали зазначеним вище вимогам пунктів ПДР, рухаючись на заокругленні ліворуч автодороги Бучач-Товсте, поблизу дорожнього знаку 5.45 «Початок населеного пункту Поділля», ОСОБА_8 поставив себе в такі умови, що не зміг забезпечити безпеки дорожнього руху, і, виїхавши на зустрічну смугу руху, допустив зіткнення з автомобілем «Ford Transit D», державний номерний знак  НОМЕР_2 , який під керуванням ОСОБА_9 рухався прямо своєю смугою руху. В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п. 1.5 ч. 1, п. 1.10 (у частині визначення поняття «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка»), пп. «б» п. 2.3, пунктів 11.2, 11.3 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням  ДТП та її наслідками у вигляді заподіяння ОСОБА_9 зазначених ушкоджень.
Рішення про виправдання ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, суд мотивував тим, що орган досудового розслідування не довів вчинення засудженим інкримінованого йому кримінального правопорушення 
Апеляційний суду Тернопільської області від 8 червня 2017 року залишив без змін вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 . 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимоги скасувати зазначені судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на те, що вирок районного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 КПК України. Зазначає, що районний суд допустив неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, не застосував закону України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_8 та уникнення ним покарання. Прокурор не погоджується з тим, що суд послався у вироку на висновки автотехнічної експертизи від 12 вересня 2013 року  № 3068  та транспортно-трасологічного дослідження від 12 вересня 2013 року № 3064, оскільки зазначені експертизи було проведено на підставі заяв обвинуваченого ОСОБА_8 та викладених у них вихідних даних. Зазначає, що:спеціалісти, які проводили вказані дослідження, не були попереджені про кримінальну відповідальність; вихідні дані отримано із заяви ОСОБА_8 та ксерокопії огляду місця події 
від 24 січня 2013 року, який суд визнав недопустимим доказом; матеріали кримінального провадження зазначеним особам не надавались, повноваження та кваліфікація спеціалістів не перевірялись, відомості про це відсутні в матеріалах кримінального провадження. Не погоджується з висновком суду про визнання слідчого експерименту недопустимим доказом.
У касаційній скарзі цивільний позивач ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_8 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, що він був позбавлений можливості реалізовувати свої права в ході судового розгляду в суді першої інстанції та що апеляційний суд жодного разу не викликав його для участі в розгляді апеляційних скарг.
У касаційній скарзі представник потерпілого та цивільного позивача – адвокат ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_8 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки вирок суду було ухвалено незаконним складом суду. Зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутнє вмотивоване розпорядження керівника апарату Борщівського районного суду про передачу справи для повторного авторозподілу. Стверджує, що апеляційний суд за відсутності обвинуваченого 
ОСОБА_8 з власної ініціативи відновив з`ясування обставин, установлених під час кримінального провадження, зокрема для направлення запиту до Борщівського районного суду щодо законності складу суду.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор  ОСОБА_10 підтримав касаційну скаргу прокурора частково – просив ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися. 
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до 
ст. 94 цього Кодексу.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим. 
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
 Суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом. Тобто дотримуючись засади змагальності й виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести  перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні  кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.
Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких  ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. 
При цьому суд установив, що надані прокурором докази, а також показання свідків у судовому засіданні, ні самі по собі, ні у своїй сукупності не доводять того, що  ОСОБА_8 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, котра керує транспортним засобом, у результаті чого потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Суд дав належну оцінку доказам, наданим сторонами кримінального провадження, зокрема і показанням потерпілого ОСОБА_9 про те, що ДТП сталась у зв`язку з тим, що задню частину автомобіля САЗ занесло на зустрічну смугу руху; аналогічним показанням свідка ОСОБА_11 – дружини потерпілого, яка була пасажиром автомобіля «Ford Transit D». Однак ці показання протирічать показанням обвинуваченого ОСОБА_8 , який своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення не визнав і причиною ДТП вважав виїзд  автомобіля «Ford Transit D» на зустрічну смугу руху. Показання ОСОБА_8 повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які стверджували, що осип бруду та уламки деталей автомобілів перебували більше на смузі руху автомобіля САЗ. Згідно з даними висновків судової транспортно-трасологічної експертизи від 15 липня 2014 року 
№ 608/14-22, автотехнічної експертизи від 12 вересня 2013 року № 3068, показаннями експерта ОСОБА_17 ця ДТП могла виникнути внаслідок недотримання водіями ПДР при зустрічному роз`їзді їхніми транспортними засобами. Крім того, показання ОСОБА_8 підтверджуються даними висновків експертного транспортно-трасологічного дослідження від 12 вересня 2013 року № 3064 про те, що найбільш імовірно зіткнення автомобіля марки САЗ із «Ford Transit D»  відбулося на смузі руху вантажного автомобіля на ділянці, розташованій дещо раніше місця фіксації осипу бруду та уламків частин мікроавтобуса, та на ділянці, розташованій ближче до умовної осьової лінії дороги. 
Доводи прокурора про те, що висновки експертиз № 3068 і № 3064 здобуто з порушенням норм статей 243, 244 КПК України, є безпідставними. Апеляційний суд правильно визнав відсутність порушень під час їх проведення, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 243 КПК України сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової. Доводи прокурора про те, що експерти не були попереджені про кримінальну відповідальність, також перевірялись апеляційним судом, який  визнав безпідставними. Суд апеляційної інстанції зазначив, що експерти про кримінальну відповідальність були попереджені судом, висновки свої підтримали.
З огляду на такі суперечності у досліджених судом доказах він був позбавлений можливості дійти впевненого висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Суд згідно зі ст. 94 КПК України повно та всебічно дослідив усі докази, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність – з точки зору достатності та взаємозв`язку, ідійшов правильного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Доводи цивільного позивача про те, що апеляційний суд жодного разу не викликав його для участі в розгляді апеляційних скарг, є безпідставними та  спростовуються матеріалами кримінального провадження. Зокрема, з ухвали судді Апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_18 про відкриття апеляційного провадження від 30 листопада 2016 року суд убачає, що учасникам провадження були розіслані копії цієї ухвали разом із копіями апеляційних скарг та роз`яснені права, передбачені КПК України, в тому числі і ОСОБА_6 . Також у матеріалах провадження є заява позивача ОСОБА_6 , в якій він просить проводити апеляційний розгляд без його участі.
Були предметом перевірки апеляційного суду доводи представника потерпілого та цивільного позивача – адвоката ОСОБА_7 про  те, що судовий розгляд здійснено незаконним складом суду. В матеріалах справи містяться документи, які підтверджують законність повторного автоматизованого розподілу судової справи № 597/785/15-к про обвинувачення ОСОБА_8 , зокрема ксерокопії: протоколу зборів суддів Борщівського районного суду від 5 жовтня 2015 року, протоколів засідання уповноважених із соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Борщівського районного суду про призначення допомог із тимчасової втрати працездатності ОСОБА_19 , розпорядження керівника апарату Борщівського районного суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 5 жовтня 2015 року № 8. 
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора, потерпілого ОСОБА_9 та його представника – адвоката ОСОБА_20 і дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах апеляційні скарги визнав необґрунтованими. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судових рішень, про що йдеться у касаційних скаргах, у результаті перевірки кримінального провадження не встановлено.
За таких обставин касаційні скарги прокурора, цивільного позивача ОСОБА_6 , представника потерпілого та цивільного позивача – адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, 
пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК, п. 4 параграфу 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року 
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 8 червня 
2017 року стосовно ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, цивільного позивача ОСОБА_6 , представника потерпілого та цивільного позивача – адвоката ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_21 `єва                         ОСОБА_3