ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/16027/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Ткач І.В., 
за участю секретаря судового засідання Низенко В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Мандриченка О.В.
від 07.12.2017
та на постанову Київського апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Скрипки І.М., Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.
від 23.05.2018 

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"
до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
про спростування недостовірної інформації

за участю представників:
позивача: Гриб Ю.М., Кобець І.В.
відповідача: Кузьміна Г.А.
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про: 
- визнання недостовірною та такою, що паплюжить та принижує ділову репутацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" інформацію, розповсюджену на офіційному сайті Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" 29.05.2017 в статті під заголовком: "Укрзалізниця чекає на роз'яснення щодо погашення боргів підсанкційному Промінвестбанку", а саме: "ПАТ "Укрзалізниця" не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у Промінвестбанку, що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни - агресора";
- зобов'язання Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" не пізніше наступного дня після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили, розмістити на власному офіційному сайті http://www.uz.gov.ua/ спростування недостовірної інформації, поширеної про Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк", шляхом викладення на головній сторінці сайту http://www.uz.gov.ua/ повідомлення наступного змісту: "Інформація, яка зазначена у статті "Укрзалізниця чекає на роз'яснення щодо погашення боргів підсанкційному Промінвестбанку", зокрема: "ПАТ "Укрзалізниця" не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у Промінвестбанку, що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни - агресора", що розміщена на офіційному сайті Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" за 29.05.2017, є недостовірною та такою, що паплюжить та принижує ділову репутацію ПАТ "Промінвестбанк". ПАТ "Укрзалізниця" спростовує дану недостовірну інформацію".
Позовні вимоги мотивовані тим, що розміщена відповідачем на своєму офіційному сайті зазначена інформація не підтверджена жодними належними доказами, не відповідає дійсності, є недостовірною і дискредитує Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", принижує його ділову репутацію як банка та підлягає спростуванню.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2018, позов задоволено повністю.
Судові рішення мотивовані тим, що поширена відповідачем спірна інформація не є оціночним судженням, а відповідає ознакам фактичного твердження, оскільки містить посилання на фактичні обставини, які можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності. За висновком судів, поширена відповідачем інформація про те, що у нього "не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у ПАТ "Промінвестбанк", що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни-агресора" є недостовірною, оскільки вона не відповідає дійсності з огляду на те, що застосованими до позивача санкціями прямо заборонено здійснювати будь-які операції на користь пов'язаних з позивачем осіб, які передбачають переказ коштів за межі України або наслідком яких може бути виведення його капіталу за межі України, інформація є негативною, не ґрунтується на фактичних даних та не підтверджується матеріалами справи, відповідачем не надано доказів на підтвердження існування будь-яких обставин, які б свідчили або дозволяли обґрунтовано припускати про здійснення позивачем діянь з ознаками фінансування тероризму, у зв'язку з чим така інформація підлягає спростуванню.
Відповідач - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" подало до Касаційного господарського суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017, постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2018 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник зазначає про те, що суди попередніх інстанцій вийшли за межі позовних вимог, чим порушили частину 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, оскільки при з'ясуванні характеру поширеної відповідачем спірної інформації суди перевірили достовірність інформації всієї оприлюдненої відповідачем статті загалом, в той час як позовні вимоги відповідно до їх прохальної частини стосувались лише частини поширеної відповідачем статті. За твердженням скаржника суди неправильно застосували положення статті 30 Закону України "Про інформацію", статті 277 Цивільного кодексу України та дійшли неправильного висновку про те, що спірна інформація є фактичним твердженням, не проаналізували мовно-стилістичний виклад спірної інформації, не врахували, що спірна інформація була викладена відповідача на підставі достовірних даних, ґрунтувалась на нормативно-правових актах, відомостях засобів масової інформації та, відповідно має всі ознаки оціночного судження та припущення. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Баранця О.М. - головуючий, Вронської Г.О., Стратієнко Л.В. від 16.07.2018 поновлено Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця" строк на подання касаційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2018. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та призначено її до розгляду на 11.09.2018 о 14 год. 00 хв. у приміщенні Касаційного господарського суду. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 30.07.2018.   
У зв'язку з відпусткою судді Стратієнко Л.В. проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/16027/17. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 05.09.2018 для розгляду касаційної скарги визначено наступний склад колегії суддів: Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Ткач І.В.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2018 залишити без змін, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій в повному обсязі досліджено матеріали справи, оскаржувані судові рішення прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, надану господарськими судами попередніх інстанцій юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, 29.05.2017 на офіційному сайті Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (відповідач) опубліковано статтю під назвою "Укрзалізниця чекає на роз'яснення щодо погашення боргів підсанкційному Промінвестбанку" (http://www.uz.gov.ua/press_center/up_to_date_topic/page-10/451117/), в якій, серед іншого, викладено наступну інформацію: "ПАТ "Укрзалізниця" не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у Промінвестбанку, що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни-агресора" (далі по тексту - спірна інформація).
Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" вважає, що зазначена інформація є недостовірною та такою, що принижує його ділову репутацію, у зв'язку з чим звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до особи, яка поширила спірну інформацію - Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про спростування зазначеної інформації.
Статтею 94 Цивільного Кодексу України передбачено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.
Відповідно до частини 1 статті 200 Цивільного кодексу України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до визначення термінів, що містяться в статті 1 Закону України "Про інформацію" інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Згідно зі статтею 5 Закону України "Про інформацію" кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до частини 1 статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
Відповідно до частини 1 статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 
За змістом статті 91 Цивільного кодексу України право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 Цивільного кодексу України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб'єкта (підприємця).
Отже, юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до частини 1 статті 277 Цивільного кодексу України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до частини 1 статті 299 Цивільного кодексу України, про що правильно зазначили суди попередніх інстанцій.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як-то: 
- поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 
- поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; 
- поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;
- поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Як встановлено судами, спірна інформація стосувалась Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та була опублікована на офіційному сайті Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в мережі Інтернет у статті під назвою "Укрзалізниця чекає на роз'яснення щодо погашення боргів підсанкційному Промінвестбанку" (http://www.uz.gov.ua/press_center/up_to_date_topic/page-10/451117/).
Відповідно до частини 4 статті 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. 
Отже, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При цьому, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Згідно з частиною 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Отже, як правильно зазначено судами попередніх інстанцій, ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, поширена відповідачем спірна інформація містить посилання на обставини застосування до позивача санкцій. У зв'язку з цим судами на підставі пояснень відповідача встановлено, що підставою для розміщення відповідачем спірної інформації було те, що 15.03.2017 Радою національної безпеки і оборони України було прийнято рішення "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", введене в дію Указом Президента України №63/2017 від 15.03.2017. На підставі зазначеного рішення Ради національної безпеки і оборони України Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 25 від 21.03.2017 "Про внесення змін до постанови Правління Національного банку України від 01 жовтня 2015 № 654". Згідно із зазначеними актами до позивача було застосовано обмежувальні заходи (санкції) щодо запобігання виведенню капіталів за межі України на користь пов'язаних з ним осіб, що полягають у забороні здійснювати будь-які операції на користь пов'язаних з позивачем осіб, які передбачають переказ коштів за межі України або наслідком яких може бути виведення капіталу за межі України, у тому числі: пряме та/або опосередковане здійснення будь-яких активних операцій (надання кредитів, депозитів, позик, у тому числі на умовах субординованого боргу, придбання цінних паперів, розміщення коштів на кореспондентських рахунках тощо); виплату дивідендів, процентів, повернення міжбанківських кредитів/депозитів, коштів із кореспондентських рахунків, субординованого боргу; розподіл прибутку; розподіл капіталу.
Водночас, Правлінням Національного банку України у Постанові № 25 вказано, що зазначені вище заборони не стосуються проведення підсанкційними банками розрахунків, ініціаторами яких є клієнти цих банків та наслідком яких не є порушення вищезазначених заборон.
Відповідач, у зв'язку з прийняттям Радою національної безпеки і оборони України зазначеного рішення звернувся до Кабінету Міністрів України, Національного банку України та Ради національної безпеки і оборони України з листом № Ц-3/4-23/1213-17 від 23.03.2017, в якому просив надати роз'яснення, чи підпадає під дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.217 проведення ним операцій з погашення зобов'язань за кредитними договорами, отриманими в банках із санкційного списку, у тому числі й від позивача.
Національний банк України в листі № 25-0007/25224 від 05.04.2017 повідомив відповідача, що відповідно до прийнятої постанови № 654 від 01.10.2015 підсанкційним банкам заборонено здійснювати будь-які операції на користь пов'язаних із ними осіб, які передбачають переказ коштів за межі України або наслідком яких може бути виведення капіталів таких банків за межі України. При цьому такі заборони не стосуються проведення підсанкційними банками розрахунків, ініціаторами яких є клієнти цих банків та наслідком яких не є порушення вищевказаних заборон.
Отже, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, поширена відповідачем спірна інформація містить посилання на фактичні обставини застосування до позивача обмежувальних заходів (санкцій). 
Крім того, як встановлено судами, станом на дату розміщення спірної інформації 29.05.2017 у складі статті під назвою "Укрзалізниця чекає на роз'яснення щодо погашення боргів підсанкційному Промінвестбанку" відповідач був обізнаний зі змістом застосованих до позивача обмежувальних заходів (санкцій), зокрема, з тим, що з огляду на встановлену Постановою № 25 заборону, позивач позбавлений можливості здійснювати виведення капіталу за межі України. У зв'язку з цим суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що викладені у складі спірної інформації твердження відповідача про можливе здійснення позивачем фінансування тероризму або виведення капіталу до країни-агресора в результаті направлення відповідачем коштів на погашення заборгованості за кредитами можливо перевірити на предмет їх відповідності дійсності, оскільки застосованими до позивача обмежувальними заходами (санкціями) прямо заборонено здійснювати будь-які операції на користь пов'язаних з позивачем осіб, які передбачають переказ коштів за межі України або наслідком яких може бути виведення його капіталу за межі України. Разом з цим, судами також правильно зазначено, що твердження про можливість вчинення позивачем діянь з ознаками фінансування тероризму в результаті направлення відповідачем коштів на погашення заборгованостей за кредитами перед позивачем є негативною інформацією та у будь-якому разі має ґрунтуватись на фактичних даних.
З огляду на викладене Касаційний господарський суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що поширена відповідачем спірна інформація не є оціночним судженням, а відповідає ознакам фактичного твердження, оскільки ґрунтується на фактичних даних, наявних у відповідача на момент оприлюднення спірної інформації, які відповідач мав можливість перевірити на предмет їх дійсності.
Однак, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, поширена відповідачем спірна інформація про те, що він не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів наданих позивачем не призведуть до виведення капіталу до країни-агресора, не відповідає дійсності, не узгоджується з наявними у відповідача даними щодо змісту застосованих до позивача санкцій та, відповідно є недостовірною.
Крім того, судами встановлено, що відповідачем не надано доказів на підтвердження існування будь-яких обставин, які б свідчили або дозволяли обґрунтовано припускати про здійснення позивачем діянь з ознаками фінансування тероризму, що також свідчить про недостовірність поширеної відповідачем спірної інформація про те, що він не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів наданих позивачем не призведуть до фінансування тероризму.
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Отже, Касаційний господарський суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що поширена відповідачем спірна інформація про те, що "ПАТ "Укрзалізниця" не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у ПАТ "Промінвестбанк", що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни-агресора" є недостовірною, оскільки вона не відповідає дійсності та не підтверджується матеріалами справи.
Частиною 2 статті 34 Господарського кодексу України передбачено, що дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних з особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.
Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Поширена недостовірна інформація принижує статус позивача в очах суспільства, партнерів та клієнтів, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем у його діяльності моральних та правових норм.
З огляду на викладене Касаційний господарський суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що внаслідок поширення відповідачем спірної інформації відбулося порушення особистих немайнових прав позивача, оскільки спірна інформація шкодить діловій репутації позивача та дискредитує останнього.
Твердження скаржника про те, що суди попередніх інстанцій вийшли за межі позовних вимог при з'ясуванні характеру поширеної відповідачем спірної інформації та перевірили достовірність інформації всієї оприлюдненої відповідачем статті загалом, в той час як позовні вимоги стосувались лише частини поширеної відповідачем статті, чим порушили частину 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України є безпідставними. Як вбачається з оскаржуваних рішення та постанови суди попередніх інстанцій з дотриманням меж позовних вимог надали оцінку лише частині оприлюдненої відповідачем статті, яка містить спірну інформацію, а також поясненням відповідача щодо підстав оприлюднення такої інформації зі встановленням відповідних обставин. Обставин щодо інформації, яка міститься в статті загалом та висновків, зроблених внаслідок аналізу всієї оприлюдненої відповідачем на своєму офіційному сайті в мережі Інтернет статті оскаржувані рішення та постанова не містять.
Касаційний господарський суд не бере до уваги твердження скаржника про те, що спірна інформація за своїм характером є оціночним судженням та припущенням, оскільки, як було зазначено вище, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що спірна інформація не містить ознак оціночних суджень, а зазначені доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Матеріали справи свідчать про те, що місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та правильно, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права вирішив спір у справі. Переглядаючи справу в апеляційному провадженні господарський суд апеляційної інстанції правильно залишив прийняте місцевим господарським судом рішення без змін.
Доводи заявника касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових рішень Касаційний господарський суд не вбачає.
Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV (3477-15) від 23.02.2006, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" no. 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
З огляду на зазначене Касаційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції без змін, а касаційної скарги - без задоволення.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд - ,
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2018 у справі № 910/16027/17 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          О. Баранець 

Судді                                                                                                    Г. Вронська

                                                                                                    І. Ткач