Постанова
Іменем України
 
03 вересня 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 466/368/15-ц
 
провадження № 61-426св17 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивач - Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2015 року у складі судді Зими  І.  Є. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від  20  листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2007 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № KF 52442, згідно якого остання отримала кредит в розмірі 21 980,00 доларів США, з кінцевим строком погашення до 27 грудня 2014 року, із сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 12,5 % річних. 
 
У порушення умов договору відповідач свої зобов'язання перед банком не виконала, внаслідок чого в неї виникла заборгованість, яка станом на 15  січня 2015 року разом із нарахованими відсотками та пенею становить 5 081,48 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 80 141,23 грн.
 
16 червня 2014 року банком надіслана вимога до відповідача про погашення заборгованості, однак зобов'язання залишились невиконаними.
 
Враховуючи викладене, ПАТ «ВіЕс Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором кредиту в сумі 5 081,48 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 15 січня 2015 року становило 80 141,23 грн.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2015 року позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № KF46361 в сумі 5 081,48  доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 15 січня 2005 року еквівалентно 80 141,23 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду мотивовано тим, що з вини відповідача, яка належним чином не виконувала зобов'язання за кредитним договором щодо його своєчасного й повного погашення, виникла заборгованість, яка відповідно до умов кредитного договору та вимог статей 1048, 1050, 1054 ЦК України підлягає стягненню з боржника на користь банку.
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2015 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована наявністю підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕс Банк», оскільки відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості належними та допустимими доказами.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції винесено за відсутності відповідача та її представника, що унеможливило надати докази на спростування наявної кредитної заборгованості. Апеляційним судом безпідставно відхилено повторне клопотання представника відповідача про призначення фінансово-кредитної експертизи, а також не надано можливості сторонам здійснити звірку розміру заборгованості з урахуванням наявних у відповідача квитанцій про оплату кредитної заборгованості.
 
Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 грудня 2007 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № KF46361, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит для придбання автомобіля в розмірі 21 980 доларів США на строк до 27 грудня 2014 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 10,99 % річних, з правом банку на їх збільшення до 13,99 % у разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом або частиною кредиту та/або процентами (пункти 1.1, 1.3, 1.4  договору) (а. с. 7-12).
 
Також встановлено, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши позичальникові обумовлену в договорі суму кредитних коштів, проте позичальник умов кредитного договору належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 15 січня 2015 року, становила 5 081,48 доларів США, з яких: 4 818,35 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 111,33 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 151,80 доларів США - пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання.
 
За приписами статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язуєтьсям повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. 
 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
 
Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
 
Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що позичальник зобов'язується повернути банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіку платежів за кредитом, що міститься в додатку № 1 до кредитного договору і є його невід'ємною частиною, та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбаченому кредитним договором. 
 
Пунктом 3.5 договору визначено черговість сплати платежів у разі виникнення заборгованості за кредитним договором для її погашення.
 
Відповідно до пункту 5.2.9 кредитного договору позичальник зобов'язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку зобов'язання у наступних випадках, зокрема: затримання сплати частини кредиту та та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або утворення в позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами. 
 
Пунктом 5.3.1 передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором банк має право, зокрема, списати з рахунків позичальника суми боргу на підставі наказу на примусову сплату боргового зобов'язання, звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Відповідно до пунктів 6.2, 6.3 кредитного договору, за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту та/або несвоєчасну (неналежну) сплату процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання.
 
Встановивши наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку з порушенням відповідачем його умов щодо своєчасного  погашення цієї заборгованості, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову з підстав, наведених у рішенні.
 
Доводи касаційної скарги щодо неповідомлення відповідача про дату розгляду справи у суді першої інстанції, а також відсутність можливості провести звірку, не можуть бути підставою для скасування судових рішень з огляду на таке.
 
Представником позивача 06 травня 2015 року у судовому засіданні заявлено клопотання про проведення звірки кредитної заборгованості. За наслідками розгляду цього клопотання судом першої інстанції було відкладено розгляд справи на 26 травня 2015 року, про що повідомлено сторін.
 
Відповідно до клопотання ПАТ «ВіЕс Банк» про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю його представника у розгляді іншої справи, судове засідання відкладено на 16 червня 2015 року, про що сторонам було направлено відповідні повістки (а. с. 31-32).
 
Відповідно до довідки Державного підприємства «Укрпошта» лист з вкладенням (повісткою) на ім'я відповідача повернено до суду у зв'язку із закінченням терміну зберігання.
 
Водночас, зі змісту апеляційної скарги та касаційної скарги ОСОБА_4 вбачається, що вона та її представник були обізнані про те, що 26 травня 2015 року судове засідання не відбудеться.
При цьому заявник вказувала, що їй було відомо про наміри позивача щодо подання заяви про відкладення розгляду справи, однак звірка з представником банку не була проведена з вини останнього.
 
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 № 475/97- ВР, гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
 
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
 
Рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.
 
У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35).
 
Згідно з частиною другою статті 169 ЦПК України 2004 року неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд.
 
Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутність відповідача під час судового засідання у суді першої інстанції 16 червня 2015 року не зумовлена саме діями суду, оскільки останній вжив заходів щодо повідомлення сторін справи про дату її розгляду. 
 
Крім того, положення статті 307 ЦПК України 2004 року не дають апеляційному суду повноважень щодо скасування рішення суду з направленням справи на новий розгляд з цих підстав. У такому разі нормами ЦПК України 2004 року передбачено можливість довести свої доводи і твердження безпосередньо в суді апеляційної інстанції. 
ОСОБА_4 скористалася цим правом, подавши апеляційну скаргу, а також докази, які апеляційний суд належним чином оцінив, та взявши участь в апеляційному розгляді справи. 
 
Вирішуючи вказаний спір, суди попередніх інстанцій, відповідно до вимог статті 10 ЦПК України 2004 року, сприяли повному і всебічному розгляду справи та не перешкоджали жодній зі сторін подати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень стосовно пред'явленого позову.
 
Як судом першої інстанції, так і апеляційним судом було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи для проведення звірки за кредитною заборгованістю ОСОБА_4
 
Крім того, при обґрунтуванні необхідності проведення цієї звірки стороною відповідача зазначалось про погашення заборгованості, однак у порушення вимог статті 60 ЦПК України 2004 року належних та допустимих доказів про це суду надано не було.
 
Також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень аргументи заявника щодо відмови апеляційним судом у задоволенні повторного клопотання відповідача про призначення у справі фінансово-кредитної експертизи, оскільки судом обґрунтовано вказано про безпідставне невиконання відповідачем обов'язку щодо сплати вартості її проведення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін на підставі статті 401 ЦПК України, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від  20  листопада 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                               Ю. В. Черняк

                                                                                                                           Б.І. Гулько

                                                                                                                           Д.Д. Луспеник