Постанова
Іменем України
 
03 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 594/386/16-ц
провадження № 61-5320 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача | - | Пророка В. В.,
суддів: | | Висоцької В. С., Лесько А. О., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач | - | ОСОБА_6,
відповідачі: | - | ОСОБА_7,
| - | ОСОБА_8,
 
розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2016 року, прийняте суддею Денисовою Т. С., та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 09 листопада 2016 року, постановлену колегією суддів у складі: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
1.                У квітні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Борщівського районного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування моральної шкоди в сумі 88 000,00 грн.
 
2.                Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 у ній. Земельна ділянка для обслуговування будинку НОМЕР_1 перебуває у спільному користуванні позивача та відповідачів.
 
3.                З 2012 року відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні заїздом до будинку НОМЕР_1, який існував з часу побудови цього будинку. Спочатку відповідачі засипали проїзд до будинку НОМЕР_1 камінням. На виконання рішення суду за позовом ОСОБА_6 відповідачі прибрали каміння, але потім знесли дерев'яні ворота та влаштували кам'яний паркан на шляху відповідного проїзду. На виконання рішення суду за позовом ОСОБА_6 відповідачі кам'яний паркан знесли. Але у жовтні 2015 року відповідачі на місці проїзду до його квартири № 2 в будинку НОМЕР_1 встановили розсувні металеві ворота, які зачинили на замок.
 
4.                Відповідачі ігнорують прохання ОСОБА_6 відчинити відповідні металеві ворота чи надати ключі від них. Іншого заїзду до його квартири № 2 в будинку НОМЕР_1 не існує. ОСОБА_6 просить зобов'язати відповідачів відчинити зазначені ворота та надати йому можливість цілодобового проїзду по відповідній земельній ділянці до його квартири № 2 в будинку НОМЕР_1 (ширина проїзду 3 м або інша достатня для цього ширина), заборонити відповідачам перешкоджати йому будь-яким чином в проїзді до його відповідної квартири, в тому числі, зводити паркани, засипати сміттям проїзд, зачиняти ворота і тому подібне.
 
5.                ОСОБА_6 вважає, що такі неправомірні дії відповідачів призвели до негативних змін у його житті, він змушений залишати свій автомобіль у іншому господарстві та долати відстань біля 2 км, добираючись до своєї квартири № 2 від автомобіля, переносити у руках на відстань більш як 35 м продукти, меблі, будівельні матеріали, доставляючи їх у свою відповідну квартиру. Через зачинені ворота до його зазначеного помешкання також немає проїзду для карети швидкої допомоги, автомобіля пожежної служби. Через це ОСОБА_6 перебуває у постійному душевному стресі та емоційній напрузі, в нього погіршився сон, його не покидає страх за безпеку свого життя та здоров'я близьких. Це призвело до нанесення йому моральної шкоди, відшкодування якої він вимагає.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
6.                Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2016 року позов ОСОБА_6. задоволено частково. Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 серпня 2016 року виправлено помилку в резолютивній частині відповідного рішення суду першої інстанції - виключено з його резолютивної частини абзац шостий, який передбачав стягнення з ОСОБА_6 судового збору. Суд вирішив:
-    зобов'язати ОСОБА_7 надати ОСОБА_6 можливість цілодобового проїзду шляхом відчинення зачинених на замок воріт, що зведені на проїзді до прибудинкової території будинку НОМЕР_1;
-    заборонити ОСОБА_7 будь-яким чином перешкоджати ОСОБА_6 в проїзді до квартири № 2 в будинку НОМЕР_1;
-    відмовити в задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_7, а також в задоволенні вимог до ОСОБА_8;
-    стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1 102,40 грн сплаченого позивачем судового збору.
 
7.                Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є власником частини квартири № 2 в будинку НОМЕР_1, а ОСОБА_7 є власником квартири № 1 в тому ж будинку. Кожна квартира облаштована окремим виходом. Відповідно до рішення дев'ятнадцятої сесії Борщівської міської ради від 18 березня 2005 року № 121, сторони спільно користуються прибудинковою територією площею 0,10 га.
 
8.                Суд прийняв до уваги рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2013 року, яким було скасовано рішення Борщівського районного суду від 12 липня 2013 року (справа № 594/886/13-ц) та рішення Борщівського районного суду від 22 липня 2014 року (справа № 594/669/14-ц) у справах за позовами ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у проїзді до його квартири № 2 в будинку НОМЕР_1, обставини, встановлені судами в рамках цих справ.
 
9.                На місті заїзду до прибудинкової території будинку НОМЕР_1, який здійснювався через дерев'яні ворота шириною 3 м, ОСОБА_7 в жовтні 2015 року поставила металеві ворота, які зачиняються на ключ. Ворота зачинені, ОСОБА_7 на прохання позивача ворота не відчиняє, ключі від воріт останньому не передала. Дані обставини в судовому засіданні ОСОБА_7 не заперечувала. Вони також підтверджуються іншими доказами у справі.
 
10.           Висновок спеціаліста від 09 жовтня 2013 року № 5471/13-22 та висновок судової земельно-технічної експертизи від 20 липня 2016 року № 95/16-22 суд не приймає до уваги, оскільки в рамках цієї справи розглядається питання не можливості влаштування відповідного проїзду, а питання відновлення проїзду, який існував для позивача до створення відповідних перешкод ОСОБА_7
 
11.           ОСОБА_7 не довела тієї обставини, що існуючий проїзд біля житлового будинку НОМЕР_1 спричиняє руйнування цього будинку. В задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_8, який не є власником квартири в будинку НОМЕР_1, слід відмовити за недоведеністю.
 
12.           Позивачем не доведено розміру ширини проїзду на прибудинкову територію дому НОМЕР_1, що існував на час набуття ним права власності на квартиру № 2 у цьому будинку, тому суд вважає, що слід зобов'язати ОСОБА_7 надати позивачу можливість цілодобового проїзду, шляхом відчинення зачинених на замок металевих воріт, що є необхідним і достатнім для відновлення порушених прав позивача, а також заборонити ОСОБА_7 будь-яким чином перешкоджати позивачу у проїзді до його квартири № 2 в будинку НОМЕР_1.
 
13.           Щодо вимог позивача про відшкодування йому моральної шкоди, суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити, з огляду на те, що правовідносини, що виникли між сторонами спору, регулюються нормами Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (в редакції, що діяла на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЗК України), які не передбачають такого способу захисту порушеного права, як відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції
 
14.           Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 09 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2016 року залишено без змін.
 
15.           Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що сторони спільно користуються земельною ділянкою 0,10 га, переданою власникам будинку НОМЕР_1 у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлових будівель, господарських будівель та споруд, але без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї.
 
16.           Судом першої інстанції встановлено, що сторони є власниками квартир у будинку НОМЕР_1, який збудовано в 60-х роках минулого століття. З часу зведення цього будинку існує заїзд з АДРЕСА_1, яким сторони постійно користувались. Спори з приводу користування ним виникли з 2012 року, про що свідчать судові рішення, на які послався суд першої інстанції. Відповідно до зазначених рішень ОСОБА_7 вже зобов'язували усунути перешкоди щодо використання ОСОБА_6 заїзду та проїзду до його квартири № 2 в будинку НОМЕР_1.
 
17.           Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання ОСОБА_7 на невідповідність існуючого заїзду вимогам Державних будівельних норм (ДБН) 1992 року, що випливає з зазначених висновків експертиз, оскільки з пояснень сторін та технічної документації вбачається, що будинок збудований в 60-х роках минулого століття з влаштуванням існуючого заїзду.
 
18.           Апеляційний суд на підставі частини другої статті 386 та статті 391 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV (в редакції, що діяла на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України) визнає право позивача на звернення за відповідним захистом його прав.
 
19.           Наявність даного спору та попередніх спорів між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які були предметом неодноразових судових розглядів, свідчать про те, що позивач має підстави передбачати порушення здійснення свого права власності, а відтак, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу про заборону ОСОБА_7 будь-яким чином перешкоджати позивачу у проїзді до належної йому квартири № 2 в будинку НОМЕР_1.
 
20.           Доводи ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції в порушення вимог Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV (в редакції, що діяла на момент прийняття відповідних судових рішень, якщо вони не відрізняються за змістом, далі - ЦПК України 2004) не повернув позов ОСОБА_6, оскільки в провадженні суду першої інстанції перебував спір між тими самими сторонами щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою не заслуговують уваги суду, оскільки різними є предмети цих спорів.

 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
21.           У листопаді 2016 року ОСОБА_7 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), вважаючи, що суди попередніх інстанцій прийняли судові рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.
 
22.           У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 09 листопада 2016 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
23.           Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.
 
24.           Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
25.           05 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.
 
26.           Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
27.           Відповідно до частини тринадцятоїстатті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
28.           Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
29.           На момент прийняття судом першої інстанції позову ОСОБА_6 в суді першої інстанції вже перебував на розгляді позов ОСОБА_7 з тим самим предметом спору, який передбачає залучення до судового процесу тих самих сторін, тому суд першої інстанції мав повернути позов ОСОБА_6
 
30.           На думку ОСОБА_7 суди попередніх інстанцій не вказали по якій землі треба забезпечити можливість проїзду позивача до квартири № 2 в будинку НОМЕР_1, яку ці суди зобов'язали ОСОБА_7 відновити та не порушувати. Такий проїзд можливий лише по земельній ділянці особи, яка не брала участі у цій справі та не була залучена ні в якості відповідача, ні в якості третьої особи. Висновки зазначених експертиз, на її думку, вказують на неможливість проїзду по земельній ділянці, що знаходиться у спільній сумісній власності.
 
31.           Інші доводи відповідача, в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.
 
(2) Позиція інших учасників справи
 
32.           У запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення (частина перша статті 180 ЦПК України). Учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина перша статті 395 ЦПК України). Відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги (пункт 3 частини другої статті 395 ЦПК України).
 
33.           ОСОБА_6 подав заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_7, яке за своїм змістом відповідно до статті 395 ЦПК України є фактично відзивом на цю касаційну скаргу.
 
34.           ОСОБА_6 вказує, що ця справа є вже третім судовим процесом щодо відновлення можливості його проїзду до своєї квартири № 2 в будинку НОМЕР_1. У перших двох процесах суди зобов'язали ОСОБА_7 усунути створювані нею перешкоди позивачу у під'їзді до його квартири № 2 в домі НОМЕР_1. Судові рішення по згаданих судових процесах мають преюдиційне значення та обставини, встановлені в рамках розгляду відповідних справ, не підлягають доказуванню у цій справі.
 
35.           Проїзд, який просить відновити позивач по даній справі, а також просив відновити у згаданих справах, пролягає виключно по земельній ділянці, що передана у спільну сумісну власність власників будинку НОМЕР_1 згідно рішення Борщагівської міської ради від 18 березня 2005 року № 1221, тому доводи ОСОБА_7 про те, що рішення суду першої інстанції у цій справі зачіпає інтереси будь-яких інших осіб, що не були залучені до участі у справі, є необґрунтованими та безпідставними.
 
36.           Інші доводи ОСОБА_6, в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та обставин справи, суд касаційної інстанції не приймає до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України. Зокрема, судом не приймаються доводи щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки запереченням або відзивом на касаційну скаргу відповідно до статей 180 та 395 ЦПК України не здійснюється касаційне оскарження судових рішень, в тому числі таке, яке не відповідає умовам пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, який передбачає можливість касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи. ОСОБА_6 не оскаржував в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у цій справі в частині відмови у відшкодуванні йому моральної шкоди.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
 
37.           Згідно з частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
 
38.           Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
39.           Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
40.           Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
41.           Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України).
 
42.           Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
 
(1.1) Щодо питання повернення позову судом
 
43.           Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо, зокрема у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (пункт 3 частини другої статті 122 ЦПК України 2004).
 
44.           ОСОБА_7 посилається на справу № 594/1166/15-ц, відкриту за її позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_12, третя особа без самостійних вимог - Борщівська міська рада, про встановлення порядку користування земельною ділянкою, як таку що перебувала на момент звернення з відповідним позовом ОСОБА_6 у провадженні Борщівського районного суду Тернопільської області та стосувалась спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Однак суди попередніх інстанцій правильно встановили, що зазначена справа та ця справа стосуються різного предмету і підстав позову та з іншим складом сторін. В рамках справи № 594/1166/15-ц ОСОБА_7 звернулась до суду фактично з вимогою про встановлення порядку користування всією земельною ділянкою, яка перебуває у спільному сумісному користуванні власників будинку НОМЕР_1 шляхом виділення їй частини цієї земельної ділянки пропорційно до її частки в будинку НОМЕР_1, якою вона володіє на праві приватної власності.
 
(1.2) Щодо законності судових рішень судів попередніх інстанцій
 
45.           Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частини перша та третя статті 61 ЦПК України 2004). Ці положення кореспондують змісту частин першої та четвертої статті 82 ЦПК України.
 
46.           Висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу (частина шоста статті 147 ЦПК України 2004).
 
47.           Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України).
 
48.           Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (частини перша−третя та шоста статті 13 ЦК України).
 
49.           Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абзац другий частини другої статті 16 ЦК України).
 
50.           Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).
 
51.           Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).
 
52.           Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частини перша та друга статті 113 ЗК України).
 
53.           Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України).
 
54.           Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (частина перша статті 103 ЗК України). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них (згідно із частиною третьою статті 103 ЗК України).
 
55.           Як встановив суд першої інстанції, судами в інших справах (№ 594/886/13-ц та № 594/669/14-ц) було встановлено на момент подання позову ОСОБА_6 у цій справі право ОСОБА_6 на безперешкодне користування заїздом та проїздом до його квартири № 2 в будинку НОМЕР_1 по території земельної ділянки, що знаходиться у спільному користуванні власників будинку НОМЕР_1, зобов'язано ОСОБА_7 відновити цей заїзд та проїзд у тому вигляді, в якому він існував до створення перешкод ОСОБА_7
 
56.           Ухвалою ВССУ від 23 жовтня 2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2013 року у справі № 594/886/13-ц (провадження № 6-44968ск13). Ухвалою Верховного Суду України від 08 червня 2015 року (провадження № 6-904ц15) встановлено необґрунтованість заяви ОСОБА_7 про перегляд судових рішень у справі № 594/669/14-ц через неоднакове застосування норм матеріального та процесуального права, зокрема ухвали ВССУ від 12 березня 2015 року (№ 6-36217св14), якою відхилено касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 21 серпня 2014 року.
 
57.           Як випливає з рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2013 року у справі № 594/886/13-ц, суди встановили, що до житла ОСОБА_6 немає іншого заїзду, ніж той, в користуванні яким йому перешкоджає ОСОБА_7
 
58.           Вимога ОСОБА_6 стосується відновлення попереднього стану, за якого не порушувалися його права щодо проїзду до своєї квартири № 2 в будинку НОМЕР_1, та збереження такого стану. Вона не стосується побудови нового заїзду та проїзду до відповідної квартири, яка б мала регулюватися відповідними державними будівельними нормами на момент побудови такого заїзду та проїзду. В зв'язку з цим, за своєю суттю висновки судів попередніх інстанцій щодо неврахування доводів ОСОБА_7 про неможливість побудови заїзду та проїзду до квартири № 2 в будинку НОМЕР_1 для ОСОБА_6, які вона обґрунтовує змістом зазначених експертних висновків, є правильними.
 
59.           Рішення суду першої інстанції не передбачає використання земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності особі, яка не була залучена до участі у розгляді цієї справи, для заїзду на прибудинкову територію будинку НОМЕР_1 та проїзду до відповідної квартири позивача. Тому відповідні доводи ОСОБА_7 є безпідставними, на що справедливо звернув увагу позивач.
 
60.           Якщо при здійсненні заїзду на прибудинкову територію будинку НОМЕР_1 та проїзду до своєї квартири № 2 ОСОБА_6 будуть порушуватись права інших землевласників, то у таких землевласників виникне право на підставі статті 16 ЦК України звернутись за захистом своїх порушених прав як належних позивачів до суду. Судами попередніх інстанцій не встановлено таких обставини справи.
 
61.           З урахуванням зазначеного, суд касаційної інстанції робить висновок, про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій.
 
(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
(2.1) Щодо суті касаційної скарги
 
62.           Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частини перша статті 410 ЦПК України).
 
63.           На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишити касаційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення, а рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 09 листопада 2016 року без змін.
 
(2.2) Щодо судових витрат
 
64.           Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
65.           За результатом касаційного розгляду вимоги ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, покладається на з ОСОБА_7 Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
1. Залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_7.
 
2. Залишити без змін рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 09 листопада 2016 року.
 
3. Покласти на ОСОБА_7 судовий збір за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                      В. С. Висоцька

                                                                                                                      А. О.Лесько

                                                                                                                      В. В.Пророк

                                                                                                                      В. М. Сімоненко

                                                                                                                      І.М. Фаловська