Постанова
Іменем України
 
12 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 759/6344/16-ц
провадження № 61-1926св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
треті особи: Комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Святошинська районна 
в місті Києві державна адміністрація,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року у складі судді Сенька М. Ф. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва 
від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Ратнікової В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (далі - КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва»), Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про виселення та зобов'язання укласти договір.
 
Позовна заява мотивована тим, що їй на підставі свідоцтва про права власності на житло належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1. За її письмовою згодою у спірній квартирі тимчасово зареєстрований її повнолітній син ОСОБА_5, проте він відмовляється укласти із нею договір найму житла. Крім того, у цій квартирі без її згоди та без реєстрації проживає його співмешканка ОСОБА_6
 
Оскільки відповідачі не є власниками квартири на час реєстрації та вселення, не були та не є членами її сім'ї, комунальні платежі не сплачують, особистий побут із відповідачами їх не пов'язує, добровільно укласти із нею договір найму на певних умовах відмовляються, тому змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила усунути перешкоди у володінні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1, виселити з квартири ОСОБА_6, як таку, що вселилась в квартиру без її згоди, та зобов'язати ОСОБА_5 укласти договір найму житла, на визначених нею умовах та строк.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, шляхом виселення з квартири ОСОБА_6, без надання іншого житла. У задоволенні інших вимог відмовлено. 
 
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_1 на правах тимчасових мешканців, а тому на першу вимогу власника мають звільнити її. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про укладення договору оренди (найму) житлового приміщення суд виходив з їх необґрунтованості.
 
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобов'язання укласти договір найму житла сторонами не оскаржувалося, а тому в апеляційному порядку у цій частині не переглядалося.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року залишено без змін.
 
Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
У грудні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині усунення перешкод ОСОБА_4 у праві власності на житло шляхом виселення з квартири ОСОБА_6 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули увагу на те, що починаючи з 1976 року та по цей час ОСОБА_5 проживає у спірній квартирі, проте на прохання матері (позивача) з 13 травня по 07 грудня 2004 року тимчасово знявся з реєстрації, та саме в цей час позивач приватизувала спірну квартиру чим позбавила його права на неї. Крім того, доводи позивача про те, що вона не надавала дозволу на проживання ОСОБА_6 у спірній квартирі суперечить доказам доданим до матеріалів справи, а саме: квитанції про сплату комунальних послуг, підписані та сплачені ОСОБА_6, листи непрацездатності, оформлені за місцем знаходження спірної квартири, документи про народження та навчання спільної дитини, тощо.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану касаційну скаргу передано до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У березні 2018 року від ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргупредставника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, в якому заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суди першої та апеляційної інстанцій надали належну оцінку.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
 
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації Святошинської районної у м. Києві ради на підставі розпорядження від 18 травня 2004 року № 1077, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4
 
Згідно з довідкою КК «Центр Комунального Сервісу» від 20 квітня 2016 року (форма № 3) за адресою: АДРЕСА_1, разом із власником зареєстровані і проживають син власника ОСОБА_5 з 30 грудня 2004 року та онука ОСОБА_8 з 31 липня 2012 року.
 
Судом встановлено, що в квартиру вселилась та проживає без реєстрації дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_6
 
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Згідно із статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. 
 
За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібна (частина друга статті 156 ЖК України).
 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Задовольняючи позов частково суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, що є підставою для виселення ОСОБА_6, як такої, що вселилася без належних правових підстав.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що починаючи з 1976 року та по цей час ОСОБА_5 проживає у спірній квартирі, проте на прохання матері (позивач) 
із 13 травня по 07 грудня 2004 року тимчасово знявся з реєстрації, та саме в цей час позивач приватизувала спірну квартиру, чим позбавила його права на неї, не заслуговує на увагу, оскільки як не підтверджують наявність правових підстав для проживання відповідача ОСОБА_6 у спірній квартирі, так і спростовують встановлених судом підстав для усунення перешкод для користування позивачу своєю власністю. 
Сама відповідач ОСОБА_6 рішення судів щодо її виселення не оскаржила. 
 
У відповідності до статті 326 ЦПК України 2004 року, в редакції, яка була чинною на час звернення заявника з касаційною скаргою, підставами касаційного оскарження було неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, проте касаційна скарга не містить жодного посилання на норму матеріального чи процесуального права, які на думку заявника порушені судами попередніх інстанцій.   
 
Вищевикладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                              О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик