Постанова                                             
Іменем України
10 жовтня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 711/1303/16-ц
провадження № 61-22425св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів:                Кузнєцова В. О.,                                       Погрібного С. О., 
                             Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,           
 
учасники справи: 
 
позивачі: ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4, 
відповідач - ОСОБА_5, 
третя особа - орган опіки та піклування м. Черкаси, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6  на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Міщенка С. В., Пономаренка В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2016 року ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування м. Черкаси, про встановлення факту спільного проживання та батьківства.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 листопада 1985 року, який розірвано 14 вересня         1999 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 Розірвання шлюбу відбулось лише формально, а фактично вони продовжили проживати разом в одній квартирі, вели спільне господарство та виховували доньку. В період спільного проживання однією сім'єю, за спільною згодою та спільними зусиллями вони у 2009 році усиновили ОСОБА_4,                   ІНФОРМАЦІЯ_1.У зв'язку з тим, що між ними не було зареєстровано шлюб, відомості до свідоцтва про народження у графу про батька дитини внесено відповідно до статті 135 СК України. ОСОБА_7 особисто висловлював бажання оформити батьківство, але не встиг. Він повністю визнавав ОСОБА_4 своєю дочкою, любив її, брав активну участь у її догляді, лікуванні, вихованні та утриманні. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 У визначений законодавством термін вона, ОСОБА_4 та відповідач, яка є сестрою ОСОБА_7, звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Необхідність пред'явлення цього позову пов'язана з тим, що вона та її дочка не можуть отримати спадщину без встановлення батьківства та факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.
 
Посилаючись на викладене, позивач просила встановити факт, що вона та      ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, проживали однією сім'єю без шлюбу в період із 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року; встановити факт, що ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 02 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 року. 
 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем шляхом надання суду належних та допустимих доказів доведений факт спільного проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з    ОСОБА_7 з 01 січня 2004 року до дня його смерті. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання батьківства, суд виходив із того, що для визнання судом батьківства позивачем на підставі належних і допустимих доказів, одержаних у встановленому законом порядку, необхідно довести наявність певних обставин - кровного споріднення між дитиною і певним чоловіком. Разом з тим достовірно встановлено і не оспорюється сторонами те, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не походить від ОСОБА_7, оскільки вона усиновлена ОСОБА_7 та ОСОБА_3
 
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено. Скасовано рішення в частині відмови у позовних вимогах про встановлення факту спільного проживання та батьківства та ухвалено в цій частині нове рішення. Встановлено факт, що має юридичне значення, про те, що ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішення в частині встановлення початкової дати періоду проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з       02 січня 2004 року змінено та встановлено такий факт із 01 вересня 2005 року. У решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання судових витрат.
 
Апеляційний суд, змінюючи рішення, виходив із того, що оскільки ОСОБА_4 народжена до 01 січня 2004 року, суд першої інстанції неправомірно застосував норми Сімейного кодексу України до вказаних правовідносин, а тому з урахуванням вимог статті 53 КпШС України позивачем доведено факт визнання ОСОБА_7 свого батьківства щодо ОСОБА_4 при житті. Змінюючи рішення в частині визначення початкової дати періоду, з якого ОСОБА_3 та ОСОБА_7 проживали однієї сім'єю без реєстрації шлюбу, суд виходив із того, що вказаний факт можливо встановити лише з 01 вересня 2005 року, тобто з моменту набрання законної сили пунктом 5 частини першої статті 256 ЦПК України 2004 року, а не з           01 січня 2004 року - дня набрання чинності СК України законної сили.
 
У січні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Черкаської області від 12 січня 2017 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення в частині встановлення факту батьківства та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що з моменту народження ОСОБА_4 сімейні відносини виникли між нею та її батьками за походженням. Підстави виникнення таких відносин між ОСОБА_4 та          ОСОБА_7 до 01 січня 2004 року судами встановлені не були. ОСОБА_7 не був біологічним батьком ОСОБА_4, а тому за відсутності кровного споріднення, суд не мав права встановлювати факт батьківства. Крім того, суд незаконно відмовив їй у витребуванні та ознайомленні з матеріалами справи № 2о-86-09 Соснівського районного суду м. Черкаси, з яких можна було б дізнатися, хто є батьками         ОСОБА_4 
 
06 лютого 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подано доповнення до касаційної скарги. Проте такі доповнення не прийняті судом, оскільки подані з порушенням строку, встановленого частиною першою статті 330 ЦПК України 2004 року. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та надано строк на подання заперечення на касаційну скаргу.
 
У липні 2017 року на адресу суду надійшли заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу, згідно з якими суд апеляційної інстанції, встановлюючи факт батьківства, захистив права неповнолітньої дитини та правильно застосував норми матеріального права. При цьому відповідач та її представник недобросовісно користуються наданими їм правами та розповсюджують інформацію про те, що ОСОБА_4 є усиновленою. 
 
Ухвалою від 06 листопада 2017 справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду. 
 
Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу. 
 
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень             повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій - скасуванню в частині вирішення позовних вимог про встановлення батьківства та ухвалення в цій частині нового про відмову у задоволенні позову. Рішення суду апеляційної інстанції в частині зміни періоду встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції цій частині.
 
Судом установлено, що 28 листопада 1985 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 зареєстрований шлюб, який розірвано 14 вересня 1999 року.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 
 
Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1
 
Звертаючись до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, позивач вказувала на те, що розірвання шлюбу із         ОСОБА_7 носило формальний характер, вони продовжували проживати разом, вели спільне господарство та усиновили дочку ОСОБА_4
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов у частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вказав на те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено вказаний факт, але з урахування того, що встановлення такого факту можливо лише з 01 січня 2004 року, тобто з дня набрання чинності СК України законної сили, такий факт підлягає встановленню саме з цього дня а не з 1999 року, як просила ОСОБА_3 у своєму позові. 
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд погодився із доведеністю факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу, але такий факт можливо встановити лише з 01 вересня 2005 року, тобто з моменту набрання законної сили пункту п'ятого частини першої статті 256 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.
 
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Верховний Суд не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).
 
Водночас Конституція Українипередбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
 
Пунктом 1 розділу VIIПрикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.
 
Згідно з роз'ясненнями, які містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
 
Таким чином, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК Українита ЦК України з        01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.
 
Крім того, частиною другою статті 3 СК Українипередбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
 
Постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, ухваленою за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано обов'язкову для усіх судів України правову позицію щодо визначення ознак сім'ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК Українистосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.
Встановлення факту проживання однією сім`єю в період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім'ю України.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції неправильно визначився з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню.
 
Отже, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в цій частині із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
 
Також, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 просила встановити факт, що ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, виходив із того, що ОСОБА_4 є усиновленою дитиною, а тому з огляду на відсутність кровного споріднення між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 вимоги позивача не можуть бути задоволенні, оскільки вони суперечать вимогам СК України.
 
Скасовуючи рішення суду в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме до вказаних правовідносин підлягає застосуванню КпШС України а не СК України, оскільки дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому для факту встановлення батьківства достатньо фактичних даних, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства.
 
Верховний Суд не погоджується з рішеннями судів першої й апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про встановлення батьківства з огляду на таке.
 
Судом встановлено, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м. Черкаси про що в Книзі записів актів громадянського стану про народження, 25 листопада        2003 року зроблено відповідний запис за № 11. 
 
Відповідно до свідоцтва про усиновлення серії НОМЕР_3 від 04 червня 2009 року, яке видане на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 травня 2009 року у справі № 2о-86-09, ОСОБА_4 є усиновленою дитиною, а усиновлювачами є ОСОБА_7 та ОСОБА_3
 
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 04 червня 2009 року матір'ю дитини зазначена ОСОБА_3, а батьком - ОСОБА_7
 
Оскільки ОСОБА_4 усиновлена 08 травня 2009 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми СК України а не як помилково вказав суд апеляційної інстанції на застосування норм КпШС України, пов'язуючи встановлення факту батьківства днем народження дитини.
 
Відповідно до частини першої статті 207 СК України (в редакції від 07 травня           2009 року) усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. 
 
Згідно із статтею 220 СК України на усиновлення дитини одним із подружжя потрібна письмова згода другого з подружжя, засвідчена нотаріально. 
 
Відповідно до статті 225 СК України усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення. 
 
Умовами статті 229 СК України визначено, що особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання бути записаною у Книзі реєстрації народжень матір'ю, батьком дитини або повнолітньої особи. 
 
Статтею 231 СК України передбачено, що якщо усиновлювачами є одночасно жінка та чоловік і якщо вони записуються батьками дитини, відповідно змінюються прізвище та по батькові дитини. Якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини. 
 
Положеннями статті 232 СК України визначено, що з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов'язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. 
 
Як наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, стосунки між усиновлювачем і усиновленою дитиною, як правило, мають такий самий характер, як і стосунки в сім'ї, охоронювані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і такі стосунки, що виникають із законного і щирого усиновлення, можна вважати достатньою умовою для застосування до них таких самих гарантій захисту, які стаття 8 Конвенції передбачає стосовно сімейного життя (рішення у справі «Піні та інші проти Румунії» (Pini and Others v. Romania), заяви            № 78028/01 і 78030/01, пункти 140 і 148, ECHR 2004-V (витяги).
 
Таким чином, установивши, що ОСОБА_4 є усиновленою дитиною померлого ОСОБА_7, суди першої та апеляційної інстанції неправильно вирішили спір у цій частині позовних вимог, оскільки встановлення факту батьківства для усиновленої дитини законом не передбачено. Усиновлена дитина вважається дитиною того, хто її усиновив.
 
При цьому відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 
 
Розкриваючи зміст цієї статті та послідовно здійснюючи тлумачення положень статті 1260 ЦК України, Верховний Суд вказує на те, що усиновлена дитина на рівних засадах із кровними дітьми закликається до спадкування після смерті батька чи матері.
 
Отже, ОСОБА_4 для реалізації своїх прав на спадкування після смерті свого батька ОСОБА_7 не потрібно встановлювати факт батьківства, оскільки вона є його дитиною.
 
Факт батьківства установлюється в інших випадках, що прямо передбачені СК України, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про встановлення факту батьківства підлягає скасуванню та ухвалення нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову з інших підстав, ніж ті, що були вказані у рішенні суду першої інстанції. 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн та 661,44 грн за подання касаційної скарги.
 
Рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн підлягає скасуванню, оскільки суд відмовляє у задоволенні вимоги про встановлення факту батьківства.
 
Керуючись статтями 141 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити частково.
 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування м. Черкаси, про встановлення факту батьківства скасувати, та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.
 
Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування м. Черкаси, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу скасувати та залишити в силі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 жовтня 2016 року в цій частині.
 
Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі 606,32 грн скасувати.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн та 661,44 грн за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                           В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                           С.О. Погрібний
 
                                                                                     О.В. Ступак
 
                                                                                                           Г. І. Усик