Постанова
Іменем України 
 
15 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 520/14355/15-ц
провадження № 61-37220 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,            Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4; 
представник позивача - ОСОБА_5;
відповідач - ОСОБА_6; 
представник відповідача - ОСОБА_7;
третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради; 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6                    на постанову апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2018 року              у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Калараша А. А., Заїкіної А. П., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до                ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
 
Позовна заява мотивована тим, що у період з 2011 року по 2012 рік вона проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У 2012 році вони емігрували до Італії (м. Монтебелуна, Італійська Республіка).                      Від спільного проживання у них народилась дочка - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується випискою з акту про народження 34 частина 1 серія А від 06 серпня 2012 року, виданою відділом запису актів громадського стану м. Нервеза Делла Баталья, Італійська Республіка. Малолітня ОСОБА_8 є громадянкою України, що підтверджується довідкою від 20 серпня 2012 року № 557, виданою Генеральним консульством України в Мілані, Італійська Республіка.
Зазначала, що з моменту народження дитини батько участі у вихованні і  утриманні дитини не приймає, життям дочки не цікавиться, станом здоров`я не опікується, з дитиною не спілкується, дитина повністю знаходиться на її утриманні і вихованні.
Посилалася на те, що відповідач агресивно поводився відносно неї та дітей, про що прокуратурою Італійської Республіки було внесено до реєстру відомостей на підставі статті 355 Кримінального процесуального кодексу Італійської Республіки (вих. 4023/2015) та порушено кримінальну справу на підставі статті 572 Кримінального кодексу Італійської Республіки   «жорстоке поводження».
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд позбавити ОСОБА_6 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 року; стягнути з ОСОБА_6 на її користь аліменти на утримання дочки у розмірі суми, еквівалентній 500 Євро на місяць, до досягнення дитиною повноліття.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2017 року у складі судді Калашнікової О. І. позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.  
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час спільного проживання сторін батько піклувався про дочку, утримував дитину і матір. Майже два роки дитина живе з матір'ю, яка не бажає, щоб дитина спілкувалась з батьком, батько намагався приймати участь в утриманні дитини, але мати відмовлялась від отримання посилок з одягом, взуттям та іграшками для дитини. Крім того, з 2015 року батько в судовому порядку вирішує питання опіки над дитиною і визначення місця проживання дитини з ним. Відтак, підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дочки судом не встановлено.
 
Постановою апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 -задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси                від 07 липня 2017 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів та в цій частині ухвалити нове судове рішення. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти щомісячно у розмірі 6 тис. грн, починаючи з 20 жовтня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 31 липня 2030 року. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачкою не доведено жорстокого поводження батька по відношенню до дочки, його ухилення від виховання та утримання дитини, а тому відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав. При цьому дочка постійно проживає з матір'ю, а відповідач проживає та працює в Італії, має стабільний дохід, відтак, має можливість сплачувати аліменти на утримання дочки, розмір яких визначено судом з урахуванням вимог розумності та справедливості.
 
У червні 2018 року ОСОБА_6 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив постанову апеляційного суду в частині стягнення аліментів скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом при вирішенні питання про стягнення аліментів не було враховано, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо отримуваних ним доходів, тому висновок апеляційного суду про призначення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 6 тис. грн щомісячно, є необґрунтованим. Крім того, він є єдиним опікуном своєї дочки - ОСОБА_8, а її мати всупереч рішенню суду м. Тревізо, Італійська Республіка, від 14 липня 2015 року утримує дитину і не надає можливості побачень з нею. 
 
В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 180 СК України (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).
 
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. 
 
У силу положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
 
Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина перша   статті 184 СК України).
Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення                    статей 182-184 СК України, дійшов правильного висновку про те, що відповідач не приймає належної участі в утриманні дочки, тому стягнув з нього аліменти на її утримання згідно з вимогами закону, навівши обґрунтовано розмір аліментів, врахувавши стан здоров'я, матеріальне становище сторін, їх сімейний стан, прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.
 
Посилання касаційної скарги на те, що розмір отримуваного відповідачем доходу не підтверджено належними та допустимими доказами, безпідставні, оскільки в матеріалах справи наявні довідки про доходи               (а.с. 139-146 т. 4), які відповідачем не спростовані. Інших доказів на підтвердження отримуваних ним доходів відповідачем не надано. Наявність інших судових процесів стосовно визначення місця проживання дитини не є підставою для відмови у позові про стягнення аліментів, який подано матір'ю дитини, оскільки судом встановлено, що дитина проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення апеляційного суду не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
 П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2018 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання постанови апеляційного суду Одеської області                  від 24 квітня 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк