Постанова
Іменем  України
 
03 жовтня 2018 року м. Київ
 
справа № 300/840/17
 
провадження № 61-37517св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
ЛуспеникаД. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,
представник відповідачів - ОСОБА_9,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та скасування реєстрації права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області у складі судді Софілканич О. А. від 02 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів:                   Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю. від 08 травня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до                   ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та скасування реєстрації права власності.
Позовна заява мотивована тим, що з 22 липня 2000 року по 11 серпня               2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 
Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 05 квітня 2016 року, що набрало законної сили, визнано за ОСОБА_7 право власності на нерухоме майно: житловий будинок та належні до нього господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 та зобов'язано Воловецьке районне управління юстиції Закарпатської області в особі сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно зареєструвати за ОСОБА_7 право власності на указане майно.
ОСОБА_4 зазначала, що господарські будівлі, позначені у технічному паспорті під літерами «Б», «Л», «Д», «Г», були перебудовані за час шлюбу з ОСОБА_8 унаслідок спільних трудових та грошових затрат,у зв'язку з чим їх вартість збільшилася, тому вони є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, проте перебувають у власності ОСОБА_7
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя господарські будівлі під літерами «Б», «Л», «Д», «Г», розташовані по АДРЕСА_1 та скасувати свідоцтво про право власності у частині реєстрації за ОСОБА_7 права власності на дані господарські будівлі.
Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області у складі судді Софілканич О. А. від 02 лютого 2018 року у задоволенні позову                 ОСОБА_4 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що указані господарські будівлі відповідно до технічного паспорту на будинок є приналежністю до житлового будинку, розташованомупо АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_7 на підставі рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 05 квітня 2016 року, що набрало законної сили.
ОСОБА_4 не довела належними та допустимими доказами факту виникнення у неї права спільної сумісної власності на указані господарські будівлі та виникнення майнових прав них у зв'язку із збільшенням вартості спірного майна внаслідок спільних трудових та грошових затрат. 
У зв'язку з наведеним у задоволенні похідної вимоги про скасування свідоцтва про право власності у частині реєстрації за ОСОБА_7 права власності на вказане нерухоме майно відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю. від 08 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволено. 
Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 02 лютого 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, їх не спростовують, тому відсутні підстави для скасування рішення районного суду.
У червні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що спірні господарські будівлі, позначені у технічному паспорті під літерами «Б», «Л», «Д», «Г», були знищені пожежею, яка мала місце у липні 2015 року, на їх місці збудовано нові господарські будівлі та проведено покращення і самого домоволодіння, а тому вони є  об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Факт побудови на місці згорівших об'єктів нових господарських будівель та відновлення і покращення основного будинку було підтверджено показаннями свідків, однак судами не були взяті до уваги. Крім цього, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 28 лютого 2018 року частка робіт з будівництва та проведення поліпшень будівель, що були виконані                      ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у загальній вартості всіх будівель і споруд  становить 55/100 часток. Судами невірно застосовані норми статей 331, 349, 350, 351 ЦК України. 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України та частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною першою статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з роз'яснень, наданим судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», майно, яке належало одному з подружжя може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом на тих підставах, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Судами установлено, що рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2016 року, що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 зареєстрований 22 липня                     2000 року, розірвано, неповнолітніх дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11,                          ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_12,                   ІНФОРМАЦІЯ_3 залишено на вихованні матері -                      ОСОБА_4
Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 05 квітня 2016 року, що набрало законної сили, визнано за ОСОБА_7 право власності на житловий будинок та належні до нього господарські будівлі і споруди, розташовані по АДРЕСА_1 та зобов'язано Воловецьке районне управління юстиції Закарпатської області в особі сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно зареєструвати за ОСОБА_7 право власності на указане майно. 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Верховний суд погоджується з висновками судів про те, що указаним преюдиційним рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 05 квітня 2016 року вирішувалося питання щодо спадкових прав ОСОБА_7 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходили із того, що спірні господарські будівлі і споруди, оскільки не доведено протилежне, не є окремими оборотоздатними речами, а є приналежність житлового будинку, як головної речі, власником яких на підставі преюдиційного рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 05 квітня 2016 року є ОСОБА_7 Зазначене узгоджується зі статтею 186 ЦК України.
Допомога у відбудові спірних господарських будівель і споруд власнику після пожежі без укладення відповідних договорів про створення спільної сумісної власності не є підставою для визнання права власності, а може бути підставою для відшкодування затрат, якщо позивач доведе, що така допомога надавалась не безоплатно.
На підставі досліджених доказів суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_4не надала належних і допустимих доказів, що за рахунок її грошових коштів та трудових затрат істотно збільшилась вартість будинку та проводились певні переобладнання приміщень, у зв'язку з чим вони відбудовані за час шлюбу і повинні бути визнанні спільним сумісним майном подружжя. 
Верховний Суд вважає, що висновки судів є правильними, ґрунтується на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.
Доводи касаційної скарги про те, що спірне нерухоме майно було відбудовано та поліпшено за рахунок її грошових коштів та трудових затрат, у зв'язку з чим істотно збільшилась вартість будинку за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, є безпідставними, спростовуються сукупністю досліджених при розгляді справи доказів, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України). 
Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 02 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області                          від 08 травня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько
Ю. В. Черняк