Постанова
Іменем України
24 жовтня 2018 року 
м. Київ
справа № 491/339/15-ц
провадження № 61-5705св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,  Усика Г.І.,
учасники справи: 
 
позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, 
 
відповідач: ОСОБА_5,
 
третя особа: Ананьївська міська рада Одеської області, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року у складі судді: Дорош В. В. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Ананьївська міська рада Одеської області, про визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод в укладанні договору оренди земельної ділянки.
Позов обгрунтовано тим, що відповідно до договору дарування приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», вони у рівних частинах набули право власності на нежиле приміщення, яке знаходиться на АДРЕСА_1 та складає 3/5 частини будівлі. Право власності зареєстровано 09 лютого 2009 року в Ананьївському районному бюро технічної інвентаризації Одеської області та 12 липня 2013 року у реєстраційній службі Ананьївського районного управління юстиції Одеської області. Відповідач у справі є співвласницею приміщення та займає частину будинку, яка є жилою і складає 2/5 ідеальних часток.
Після укладення договору дарування, з урахуванням наявності спільної власності на будівлю, між ними та відповідачем залишився порядок користування земельною ділянкою, який існував раніше, так як земельна ділянка поділена за допомогою паркану на дві частини, при цьому у кожного з них є окремий вхід на територію присадибної ділянки.
Позивачі використовують земельну ділянку, на якій розташований магазин та мають право оренди земельної ділянки під магазином та біля нього, тому вони звернулись до Ананьївської міської ради Одеської області для надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 150 га для передачі в оренду терміном на 49 років для розміщення, обслуговування та експлуатації магазину із земель комунальної власності.
У липні 2013 року виробничо-комерційною фірмою «Стелхен» виготовлено проект землеустрою. 02 вересня 2013 року вони звернулись до орендодавця з пропозицією укласти договір оренди. 29 серпня 2013 року стало відомо, що відповідач відмовилась підписати акт встановлення меж земельної ділянки в натурі та повідомила про незгоду із існуючим поділом земельної ділянки та огорожею, про що складено відповідний акт.
Позивачі просили встановити між ними та ОСОБА_5 порядок користування земельною ділянкою, яка розташована по                                   АДРЕСА_1, виділивши їм у користування частину земельної ділянки, яка відповідає їхній частині на праві власності на нежиле приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1». Зобов'язати ОСОБА_5 не чинити їм перешкод в укладені між ними та Ананьївською міською радою Одеської області договору оренди частини земельної ділянки, яка виділена їм у користування для будівництва і обслуговування нежилого приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1». Вирішити питання про розподіл судових витрат. Витребувати у відповідача       ОСОБА_5 інформацію стосовно ідентифікаційного номера.
У липні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Ананьївська міська рада Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що 18 грудня 2002 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/5 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зареєструвала за собою право власності на 2/5 частин цього житлового будинку.
На час прийняття спадщини між співвласниками визначений порядок користування земельною ділянкою у межах, які були встановлені ще до неї. Однак не зважаючи на те, що порядок користування земельною ділянкою між нею та відповідачами був визначений, відповідачі у справі у 2013 році намагалися визначити межі земельної ділянки в натурі. 29 серпня 2013 року вона, у присутності спеціалістів міської ради відмовилася підписувати акт встановлення меж в натурі, оскільки не згодна з існуючим поділом земельної ділянки, перенесенням огорожі, що позбавило її можливості користуватися земельною ділянкою площею 10,28 кв. м для обслуговування тильної сторони свого будинку, про що комісією було складено відповідний акт. 
Позивач ОСОБА_5 просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 356,28 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перенести свій паркан на відстань 1 м від стіни її будинку до їх нежилих будівель довжиною 10 м, встановивши його в межах, які існували починаючи ще з 20 липня 1965 року, 07 липня 1991 року та 15 грудня 2002 року.
Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 18 вересня 2014 року об'єднано в одне провадження позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа - Ананьївська міська рада Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Ананьївська міська рада Одеської області, про визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод в укладенні договору оренди земельної ділянки.
Заочним рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від                    08 грудня 2014 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Ананьївська міська рада Одеської області про визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод в укладенні договору оренди земельної ділянки задоволено. Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя                            особа - Ананьївська міська рада Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою залишено без розгляду.
Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 13 березня 2015 року заочне рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 08 грудня 2014 року скасовано та призначено справу до судового розгляду.
У лютому 2016 року ОСОБА_5 подала до суду заяву у порядку статті 31 ЦПК України 2004 року, з урахуванням уточнених позовних вимог просила визначити порядок користування земельною ділянкою за                         ІІІ варіантом наведеним у висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 25 грудня 2015 року № 129/2015.
Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 07 травня            2015 року у задоволені заяви ОСОБА_5 про залучення як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_8 до участі у справі відмовлено.
Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Ананьївська міська рада Одеської області, про визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод в укладенні договору оренди земельної ділянки, та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа - Ананьївська міська рада Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено частково.
Визначено та встановлено порядок користування земельними ділянками між співвласниками ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за        III варіантом висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 25 грудня 2015 року № 129/2015, а саме: співвласникам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виділено у користування земельну ділянку «4-3-6-7-8-9-10-11-12-13-14-15-16-17-18-19-20-5-4», загальною площею                 356,22 кв. м.
Межі земельної ділянки описуються згідно з графічним відображенням: малюнок № 6 додаток 6 зображено синім кольором; - від точки 4 (від кута зовнішньої стіни магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1») по прямій лінії по зовнішній стіні будівлі літ. «А-1-1 неж.» на відстані 9,60 м до точки 3; - поворот вліво по прямій лінії на відстані 6,80 м до точки 6; - далі по прямій лінії на відстані           1,0 м до точки 7; - поворот вправо по прямій лінії на відстані 11,06 м до точки 8; - поворот вправо по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані       6,05 м до точки 9; - поворот вліво по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 26,08 м до точки 10;- поворот вліво по прямій лінії на відстані 7,56 м до точки 11;- поворот вправо по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 0,30 м до точки 12; - поворот вліво по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 4,37 м до точки 13;- поворот вліво по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 4,98 м до точки 14; - далі по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 0,22 м до точки 15; - далі по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 5,07 м до точки 16; - далі по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 8,08 м до точки 17; - далі по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 6,94 м до точки 18; - далі по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 5,96 м до точки 19; - далі по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 15,41 м до точки 20; - поворот вліво по прямій лінії по існуючій огорожі зі сторони АДРЕСА_1 на відстані 2,50 м до точки 5; - далі по прямій лінії по фасаду зовнішньої стіни магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» на відстані 6,85 м до точки 4;
Вхід на територію земельної ділянки виділено у користування співвласникам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 організовано зі сторони              АДРЕСА_1 (існуючий вхід).
Виділено співвласнику ОСОБА_5 у користування земельну ділянку «1-2-21-22-23-24-25-26-10-9-8-7-6-3-4-1», загальною площею 380,78 кв.м            (з урахуванням приміщень житлового будинку літ. «А-1ж» та надвірних будівель). 
Межі земельної ділянки описуються згідно з графічним відображенням: малюнок № 6, додаток № 6 зображено зеленим кольором: - від точки 1 від кута зовнішньої стінки магазину № 35 по прямій лінії на відстані 8,78 м до точки 2 (до існуючих воріт); - далі по прямій лінії на відстані 0,94 м до точки 21; - поворот вправо по прямій лінії на відстані 0,63 м до точки 22; - поворот вліво по прямій лінії на відстані 8,90 м до точки 23 (до кута існуючої капітальної будівлі № 35); - далі по прямій лінії (по існуючій отмостці) на відстані 9,29 м до точки 24; - далі по прямій лінії на відстані 15,52 м до точки 25 (до кута НС душ-вбиральня); - далі по прямій лінії на відстані 3,47 м до точки 26; - поворот вліво по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані             9,76 м до точки 10; - поворот вліво по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 26,08 м до точки 9; - поворот вправо по прямій лінії по існуючій огорожі на відстані 6,05 м до точки 8; - поворот вліво по прямій лінії на відстані 11,06 м до точки 7; - поворот вліво по прямій лінії на відстані 1,0 м до зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А-1ж» до точки 6; - далі по прямій лінії по внутрішнім перегородкам житлового будинку літ. «А-1ж» на відстані 6,80 м до точки 3; - поворот вліво по прямій лінії на відстані 9,60 м до точки 4 (кут магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1»); - поворот вліво по прямій лінії на відстані 1,70 м до точки 1 ;
Вхід на територію земельної ділянки, запропонованої виділити у користування співвласнику ОСОБА_5, організовано зі сторони                 АДРЕСА_1.
Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_3,             ОСОБА_4 при укладені між ними та Ананьївською міською радою Одеської області договору оренди частини земельної ділянки, виділеної їм у користування для будівництва і обслуговування нежитлового приміщення магазину  «ІНФОРМАЦІЯ_1»,  що  розташована по  АДРЕСА_1.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4,             ОСОБА_5 щодо стягнення та розподілу судових витрат відмовлено та залишено їх за сторонами.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод в укладанні договору оренди земельної ділянки та позов ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив з того, що III варіант висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи не суперечить раніше установленому порядку користування спірною земельною ділянкою між сторонами у справі, він є таким, що фактично склався між сторонами протягом багатьох років, та таким, що не порушує їх прав і відповідає вимогам ЗК України. Одночасно суд першої інстанції вирішив питання про зобов'язання ОСОБА_5 не чинити перешкод позивачам в укладені між ними та Ананьївською міською радою Одеської області договору оренди частини земельної ділянки, виділеної їм у користування для будівництва і обслуговування нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташована по АДРЕСА_1.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_4, а апеляційну скаргу               ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 та в частині часткового задоволення позову ОСОБА_5, а також в частині судових витрат і зобов'язання ОСОБА_5 не чинити перешкод у користуванні частиною земельної ділянки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. Позов ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 243, 80 грн витрат на відшкодування судового збору, понесених в суді першої інстанції, а також 267, 96 грн витрат понесених в суді апеляційної інстанції. Рішення в частині визначення порядку користування земельною ділянкою залишено без змін.
У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з касаційною скаргою на рішення Ананьївського районного суду Одеської області                 від 29 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року, у якій просить скасувати судові рішення в частині судових витрат, понесених за проведення судової експертизи та витрат на правову допомогу (явку адвоката до суду), справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
09 листопада 2016 року ОСОБА_9 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення Ананьївського районного суду Одеської області                 від 29 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року, у якій просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, а у зустрічному позові ОСОБА_5 відмовити.   
18 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5
24 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_9
08 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.
05 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 мотивовано тим, що судові рішення в частині стягнення судових витрат понесених за оплату за проведення експертизи та витрат пов'язаних з явкою адвоката до суду ухвалені з порушенням статей 79, 80, 84-86,88,            213-216 ЦПК України 2004 року не відповідають вимогам цивільного процесуального закону. На підтвердження своїх вимог вона та її адвокат подали до суду квитанції про сплату судових витрат, копії квитанцій за кадастрову зйомку земельної ділянки та за проведену експертизу, оригінали фіскальних чеків на придбання адвокатом бензину для явки до суду, копію квитанції на оплату послуг адвоката, які містяться в матеріалах справи та були оглянуті судом першої інстанції в судовому засіданні. Адвокат              ОСОБА_6 до апеляційного суду подав заяву про стягнення судових витрат з доданими до неї оригіналами фіскальних чеків на придбання бензину на загальну суму 1692,00 грн. В суді апеляційної інстанції при ній не було оригіналів квитанції на оплату правової допомоги та за проведення експертизи, але вони були надані в суд першої інстанції та ним оглянуті.
Касаційну скаргу ОСОБА_4 мотивовано тим, що судами визначено порядок користування земельною ділянкою з урахуванням раніше встановленого порядку, при цьому задоволено позов ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та не зазначено, у який саме спосіб усунути такі перешкоди, якщо у її користуванні залишилася та ж сама земельна ділянка. Судами не враховано, що питання про визначення порядку користування земельною ділянкою порушено саме за їхнього позовною заявою. Визначення порядку користування земельною ділянкою має бути проведено за ІІ варіантом висновку судової             будівельно-технічної експертизи від 23 березня 2014 року, про що зазначено у письмових поясненнях від 23 липня 2014 року (т.1 а. с. 123). Такі вимоги відповідають частині четвертій статті 120 ЗК України. За наявності угоди чи без неї площа земельної ділянки має відповідати розміру частки нерухомого майна. Судом безпідставно не взято до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи від 23 березня 2014 року, який і був покладений в основу позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Вони фактично користуються земельною ділянкою на 46 кв. м менше, а ОСОБА_5 на 46 кв. м більше, ніж розмір вказаних часток. Незважаючи на те, що спірна земельна ділянка залишається у комунальній власності, кожен з них має право користуватися відповідною другою частиною, при цьому суд може не погодитися з таким порядком користування земельною ділянкою, який встановлено між сторонами, якщо такий порядок порушує права хоча б однієї із сторін. Земельна ділянка не приватизована та знаходиться у власності міської ради.Сторони у справі є співвласниками нерухомого майна. При визначенні порядку користування земельною ділянкою за ІІІ варіантом експертизи, суд першої інстанції взяв до уваги доводи ОСОБА_5 викладені в уточненій позовній заяві. Проте уточнення до позову мають місце лише в межах заявлених вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, а вимоги щодо визначення порядку користування земельною ділянкою належним чином не оформлені та не могли бути задоволені судом. Судом апеляційної інстанції безпідставно задоволено позов ОСОБА_5, не вирішено питання розподілу судових витрат. У порушення статті 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції у описовій частині рішення не зазначив норми права та закон, на підставі якого вирішено спір, а послався лише на норми процесуального права.
У грудні 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є законним і обґрунтованим, всі висновки судів відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави в цій частині для їх скасування.
У запереченнях вказує на те, що висновком судової будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи визначено ІІІ варіант користування земельною ділянкою від 25 грудня 2015 року № 129/2015, згідно з яким виділено ОСОБА_5 у користування земельну ділянку 380,78 кв.м, а подружжю ОСОБА_3 -земельну ділянку площею 356, 22 кв.м. Уточнивши позовні вимоги у порядку статті 31 ЦПК України 2004 року, ОСОБА_5 просила суд визначити порядок користування земельною ділянкою за варіантом № 3. Судом апеляційної інстанції встановлено та визнано позивачами за первісним позовом, що на час придбання у власність нерухомого майна, вже був встановлений порядок користування земельною ділянкою, а тому судами правильно застосовано частину першу статті 377 ЦК України, частину другу статті 88 та статтю 120 ЗК України і ухвалено законне рішення.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційних скарг ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі договору дарування нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» від              31 грудня 2008 року, ОСОБА_10 передала у дар ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташоване по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площею 750 кв. м у рівних частинах. 
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21818822 вказаний договір зареєстрований Ананьївським районним бюро технічної інвентаризації Одеської області 09 лютого 2009 року за №463 та в реєстраційній службі Ананьївського районного управління юстиції Одеської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно №6093457 від 12 липня 2013 року, а також інформаційною довідкою з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів та технічним паспортом на будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є фізичними особами-підприємцями, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
На підставі заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_3 рішенням Ананьївської міської ради Одеської області від 12 лютого 2013 року № 852-УІ їм надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0450 га для передачі її в оренду терміном на 49 років для розміщення, обслуговування, експлуатації магазину, із земель комунальної власності, зокрема останніх зобов'язано замовити та виготовити правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку у строк до        12 лютого 2014 року.
На підставі клопотання ОСОБА_4 та ОСОБА_3, виробничо-комерційна фірма «Стелхен» розробила та виготовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду терміном на            49 років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за адресою:                АДРЕСА_1 на території Ананьївської міської ради Одеської області, який було направлено до відділу Держземагенства в Ананьївському районі Одеської області. За цим проектом надано перелік обмежень у користуванні земельною ділянкою від 23 серпня 2013 року № 07. Цей проект також погоджено сектором містобудування та архітектури Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області, про що свідчить відповідний висновок від   13 серпня 2013 року № 92.
Під час виходу уповноваженою комісією Ананьївської міської ради Одеської області для встановлення меж земельної ділянки в натурі спірної земельної ділянки між сторонами у справі, встановлено, що ОСОБА_5 у присутності комісії відмовилася від підпису акта встановлення меж земельної ділянки та повідомила про незгоду з існуючим поділом земельної ділянки та огорожею, що призводить до невиконання рішення міської ради. У зв'язку з цим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 рекомендовано звернутися до суду, про що складено акт від 29 серпня 2013 року та надано відповідне повідомлення від 04 вересня 2013 року №759.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до висновку судової будівельно - технічної експертизи від 23 березня 2014 року № 12-14, проведеної на підставі ухвали Ананьївського районного суду Одеської області від 17 грудня 2013 року, запропоновано розподіл по двом варіантам розподілу/користування земельною ділянкою, площею 750 кв. м, що розташована: АДРЕСА_1, що відповідає розмірам часток у нерухомому майні.
Судами встановлено, що ОСОБА_5 є спадкоємцем майна ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що складається з 2/5 частин житлового будинку, який розташований за вищезазначеною адресою, про що свідчить копія свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 18 грудня 2002 року, зареєстрованого 24 грудня 2002 року у реєстровій книзі №5 Ананьївського бюро технічної інвентаризації Одеської області, а також додано до нього копію технічного паспорту з додатками.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, згідно з актом обстеження спірної земельної ділянки уповноваженою комісією Ананьївської міської ради Одеської області виявлено, що на спірній земельній ділянці розташований будинок, який належить на праві приватної власності двом господарям, при цьому земельна ділянка, за згодою, була поділена між двома господарями та встановлена огорожа, про що зазначено у плані домоволодіння. Причиною спору між сторонами є те, що частина огорожі, яка фактично існує - відсутня в плані, тому рекомендовано спірну огорожу зняти та проводити поділ земельної ділянки за згодою обох господарів.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 просили їм виділити у користуванні земельну ділянку, яка відповідає                 3/5 частин їхнього будинку, а саме 0,450 кв. м, а ОСОБА_5 просила виділити їй земельну ділянку площею 380,78 кв. м.
Судом встановлено, що відповідно до висновку судової                          будівельно - технічної експертизи та земельно - технічної експертизи від            25 грудня 2015 року №129/2015, виготовленого на підставі ухвали Ананьївського районного суду Одеської області від 11 серпня 2015 року, запропоновано три варіанти визначення порядку користування земельною ділянкою, площею 750 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_3 
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із статями 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом.
Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування і розпоряджання частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники мають рівні права.
Згідно з частинами першою та другою статті 88 ЗК України володіння, користування та розпоряджання земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а уразі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку, при цьому володіння користування та розпоряджання земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або за законом. Також співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.
Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.
Апеляційний суд взяв до уваги роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (пункт 21), згідно з яким порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України, бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів, як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), необхідно виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.
Згідно з підпунктом 2.1. пункту 2 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 із змінами (далі - Інструкція), встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених відповідно до статті 186 ЗК України, технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, тощо.
Вирішуючи питання розподілу земельної ділянки між сторонами у справі, суд першої інстанції вирішив за можливе розподілити земельну ділянку таким чином, щоб варіант поділу максимально виключав її зіткнення при проходженні присадибної ділянки з ОСОБА_5, а також виділити їй ту частину земельної ділянки, яка відповідає її ідеальній частці у спільному майні. При цьому суд першої інстанції з урахуванням фактичного порядку користування земельною ділянкою, який склався відповідно до вимог Державних будівельних норм, дійшов висновку, що найбільш доцільним для розподілу спірної земельної ділянки є варіант № 3, визначений у висновку експертизи від 25 грудня 2015 року № 129/2015. 
Переглядаючи спір та перевіряючи доводи сторін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції з урахуванням статті 31 ЦПК України 2004 року позов ОСОБА_5 задовольнив частково, але із змісту рішення встановлено, що її позов задоволено в повному обсязі, інших позовних вимог ОСОБА_5 не заявляла (том 1 а. с. 85, 86).
Таким чином, ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову шляхом установлення порядку користування земельною ділянкою за варіантом ІІІ, суд першої інстанції з урахуванням принципу пропорційності визначив, що розподіл спірної земельної ділянки сторін у справі, який максимально виключає зіткнення сторін (враховуючи характер їх взаємовідносин) є найбільш ефективним способом захисту порушеного права. Визначений варіант не суперечить раніше встановленому порядку користування спірною земельною ділянкою між сторонами у справі, він є таким, що фактично визначений між сторонами протягом багатьох років, та не порушує їх права, відповідає вимогам ЗК України.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення частково позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зобов'язання ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в цій частині позову, виклавши відповідні мотиви.
З урахуванням встановлених обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду щодо вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, тому в цій частині рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін із підстав, передбаченихстаттею 410 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про неврахування судами, що питання про визначення порядку користування земельною ділянкою порушено саме за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якій останні просили визначити порядок користування земельною ділянкою за варіантом № 2 згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 23 березня 2014 року, про що зазначено у їх письмових поясненнях від 23 липня 2014 року (т.1 а. с. 123), не заслуговують на увагу, оскільки на підставі ухвали Ананьївського районного суду Одеської області від 11 серпня 2015 року ПП «Одеський науково-дослідницький центру експертних досліджень ім. Скибінського С. С.» проведено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, згідно з якою суд взяв до уваги варіант ІІІ, який найбільш відповідає розміру часток кожного із співвласників на нерухоме майно, наявному порядку користування земельною ділянкою, що узгоджується згідно із листом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 04 лютого 2014 року № 1/23-108 та Державних будівельних норм 360-92, затвердженого наказом Мінінвестбудівництва України від 17 квітня 1992 року № 44, що становить руху однієї людини 0, 75 м та евакуаційному виходу 1,2 м, а також за цим варіантом у кожної із сторін буде окремий прохід до будинку, зокрема цей варіант не суперечить раніше встановленому порядку користування спірною земельною ділянкою між сторонами.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що при визначенні порядку користування земельною ділянкою за ІІІ варіантом висновку експертизи, суд першої інстанції взяв до уваги доводи ОСОБА_5 викладені в уточненій позовній заяві, в той час як уточнення до позову мають місце лише в межах заявлених вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, а вимоги щодо визначення порядку користування земельною ділянкою належним чином не оформлені, тому безпідставно взято до уваги судом, не заслуговують на увагу, оскільки у суді першої інстанції              ОСОБА_5 скористалася своїм право відповідно до статей 27, 31 ЦПК України та подала заяву про уточнення позовних вимог щодо предмета спору (том 2 а.с. 78).
Посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції у порушення статті 316 ЦПК України у описові частині рішення не зазначив закон, на підставі якого вирішено спір, а послався лише на норми процесуального права, є безпідставними, оскільки на час придбання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нерухомого майна вже був встановлений порядок користування земельною ділянкою, тому апеляційний суд правильно застосував положення частини першої статті 377 ЦК України, частини другої статті 88 та статті 120 ЗК України.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що суд безпідставно не взяв до уваги висновоксудової будівельно-технічної експертизи від           23 березня 2014 року № 12-14, згідно з яким визначення порядку користування земельною ділянкою має бути проведено за ІІ варіантом суд касаційної інстанції відхиляє з тих підстав, що він був предметом дослідження і оцінки судами, до уваги судом взято той варіант експертизи, який найбільш відповідає правам та інтересам сторін у конкретних правовідносинах. Такі доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що відповідно достатті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Доводи касаційних скарг в частині розподілу судових витрат суд касаційної інстанції перевіряє з урахуванням конкретних доводів та аргументів сторін,  а не лише загального посилання на те, що суд не розподілив судові витрати.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо не вирішення питання судових витрат не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідно до статті 88 ЦПК України 2004 року апеляційний суд вирішив питання розподілу судових витрат, а у касаційній скарзі відсутнє обґрунтування  щодо тих судових витрат, які необхідно стягнути на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3
 
Згідно з частиною третьою статті79 ЦПК України 2004 року до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду.
Відповідно до частини першої статті 85 ЦПК України2004 рокувитрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» визначено, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 щодо не вирішення питання про стягнення витрат пов'язаних з явкою адвоката ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції, який подав заяву про стягнення судових витрат з доданими до неї оригіналами фіскальних чеків на придбання бензину за явку до апеляційного суду на загальну суму 1692,00 грн, є безпідставними,  оскільки позивач належними та допустимими доказами не довела розмір таких витрат. Фіскальні чеки на придбання пального не є належним доказами, так як не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження, згідно з додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року   № 590  (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 року № 155) «Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ». Зокремавказані чеки не є проїзними документами урозумінні законодавства, що можуть слугувати належними підставами для відшкодування відповідних витрат (зокрема, не є транспортними квитками, рахунками щодо проїзду автомобільним транспортом загального користування). 
Отже, витрати, які позивач кваліфікує як витрати, пов'язані з переїздом її представника ОСОБА_6до іншого населеного пункту (явка до апеляційного суду), не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, що унеможливлює їх відшкодування в порядку, встановленому цивільним процесуальним законом.
Щодо не вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн, Верховний Суд також відхиляє ці доводи касаційної скарги, з огляду на таке. 
Згідно із статтею 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Положенням статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах,в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участіособи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. 
На підтвердження витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2013 року ОСОБА_5 уклала з адвокатом ОСОБА_6 договір № 12 про надання правової допомоги (том 1 а. с. 104).
Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 договору про надання правової допомоги адвоката за надання юридичних послуг у цивільній справі клієнт сплачує адвокату 2500,00 грн.
Верховний Суд виходить з того, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Враховуючи те, що позивачемОСОБА_5 не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу у сумі 2500,00 грн, а саме: доказів на підтвердження виконання послуг, перелік складових наданих послуг, розрахунок вартості складових наданих відповідних послуг, звіт, платіжні або касові документи, тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відшкодуванні стороні цих витрат.
Посилання ОСОБА_5 у касаційні скарзі щодо не вирішення питання про стягнення судового збору за витребування доказів у сумі 243, 60 грн є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, клопотань заявлених у суді першої інстанції.
Відмовляючи в частині задоволення вимог про стягнення витрат, пов'язаних з проведення експертизи у розмірі 6500,00 грн, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в матеріалах справах відсутні належні докази, а саме оригінали квитанцій про сплату цих витрат.
Проте Верховний Суд не погоджується із висновками апеляційного суду щодо відмови у відшкодуванні витрат, пов'язаних з визначенням порядку користування земельною ділянкою експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С. С.», з огляду на таке.
Відповідно до статті 79 ЦПК України 2004 року судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз; витрати пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи.
Частинами першою, п'ятою статті 88 ЦПК України 2004 року передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. 
Згідно із пунктами 1.9, 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/15 у випадках, передбачених законодавством, експертною установою надсилається рахунок вартості робіт за проведення експертиз (експертних досліджень). У випадку невиконання клопотань експерта щодо надання додаткових матеріалів, несплати вартості експертизи протягом 45 календарних днів з дня направлення клопотання в порядку, передбаченому чинним законодавством, незабезпечення прибуття експерта, безперешкодного доступу до об'єкта дослідження, а також належних умов для його роботи (учинення перешкод з боку сторін, що беруть участь у справі, в обстеженні об'єкта) матеріали справи повертаються органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), із зазначенням мотивованих причин неможливості її проведення.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 11 серпня 2015 року призначено у вказаній справі судову будівельно-технічну експертизу, а витрати, пов'язані з її проведенням покладено на ОСОБА_5 (том 2 а. с. 21).
У матеріалах справи наявні копії квитанції до прибуткового касового ордеру від 08 грудня 2015 року, згідно з якою ОСОБА_5 сплачено за проведення експертизи 3500,00 грн та від 23 жовтня 2015 року проведено нею оплату за кадастрове знімання земельної ділянки у розмірі 3000,00 грн (том 2 а. с. 94).
Крім того, відмовляючи у відшкодуванні витрат за проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, апеляційний суд не звернув уваги на те, що у справі наявні докази на підтвердження того, що ці витрати понесені саме позивачем ОСОБА_5 Тому відповідно до статті 88 ЦПК України 2004 року вказані витрати необхідно розподілити пропорційно, ураховуючи задоволення частково обох позовів у вказаній справі.
Отже, судова експертиза на підставі ухвали суду була проведена, відомості, що оплату експертизи провела інша особа у матеріалах справи відсутні, а тому висновок суду апеляційної інстанції про відмову у відшкодуванні цих витрат є необґрунтованим і в цій частині рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про стягнення витрат за проведення судової експертизи.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній  частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, касаційні скарги підлягають задоволенню частково, рішення апеляційного суду в частині відмови у відшкодуванні витрат за проведення судової експертизи скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про стягнення пропорційно з ОСОБА_4 та              ОСОБА_3 витрат за проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи по 1625,00 грн з кожного (3250,00 грн/2). В іншій частині судові рішення залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4  залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.
 
Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року в частині відмови у відшкодуванні витрат за проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
 
Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати понесені за проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи по            1625,00 (одна тисяча шістсот двадцять п'ять) грн з кожного. 
 
В іншій частині рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від                05 жовтня 2016 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                              В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                           В. О. Кузнєцов
                                                                                                            А.С. Олійник
                                                                                                            О.В. Ступак
                                                                                                            Г. І. Усик