Постанова
Іменем України
07 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 646/4196/16-к
провадження № 51-1957км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника
(в режимі відеоконференції)                  ОСОБА_6 ,
засудженого
(в режимі відеоконференції)                  ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова
від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області
від 27 липня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220060000323, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 287 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вищевказаним вироком ОСОБА_7 засуджено до покарання:
за ч. 1 ст. 125 КК – у виді 200 годин громадських робіт; за ч. 1 ст. 187 КК – у виді позбавлення волі на строк 4 роки; на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим – до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн, а на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_10 –
по 6000 грн.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 07 лютого
2016 року близько 06:00 на сходовому майданчику між 7 та 8 поверхами будинку АДРЕСА_2 на ґрунті неприязних відносин ударив ОСОБА_8 кулаком в обличчя, після чого почав хаотично наносити
їй ударів по голові та тулубу, чим спричинив потерпілій легких тілесних ушкоджень
у виді закритої черепно-мозкової травми, синців та саден.
Він же близько 07:00 уже у квартирі АДРЕСА_3 того ж будинку, де мешкала
ОСОБА_8 , коли остання лежала в кімнаті на ліжку, під тим же приводом наніс їй кількох ударів у спину ножем, а коли до кімнати забігли ОСОБА_9 
та ОСОБА_10 , ОСОБА_7 на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово,
двічі ударив  ОСОБА_9 кулаком в обличчя, а ОСОБА_10 ударив ножем
у грудну клітку, чим спричинив потерпілим легких тілесних ушкоджень:
ОСОБА_8 – у виді непроникаючих колото-різаних поранень грудної клітки зліва та поранення кисті лівої руки, оскільки вона, захищаючись від ударів, хапалася за ніж; ОСОБА_9 – у виді синця та садна; ОСОБА_10 –
у виді непроникаючого колото-різаного поранення грудної клітини зліва
Після цього ОСОБА_7 , демонструючи ніж та погрожуючи ОСОБА_8 
та ОСОБА_9 застосуванням насильства, небезпечного їх для життя
та здоров`я, що останні сприймали як реальну погрозу, заволодів належним ОСОБА_8 мобільним телефоном вартістю 666,67 грн, після чого висловив останній вимогу передати гроші, яку вона виконала, віддавши нападнику
150 грн.
Апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 – без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність
та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, за змістом скарги, порушує питання про зміну вищезазначених судових рішень, просить перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 187 КК на ч. 1 ст. 129 КК та звільнити останнього від відбування покарання, обмежившись покаранням, яке він фактично відбув. Як зазначає захисник, місцевий суд обґрунтував вирок суперечливими показаннями потерпілих, не врахував віктимної поведінки ОСОБА_8 ,
котра сама впустила ОСОБА_7 у квартиру, і, не встановивши в останнього умислу, направленого на заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілих, безпідставно визнав його винним
у вчиненні розбою. Натомість дії ОСОБА_7 підлягали кваліфікації
за ч. 1 ст. 129 КК як погроза вбивством. На думку автора касаційної скарги,
при призначенні покарання суд не врахував того, що ОСОБА_7 має вищу технічну освіту, був працевлаштований, перебуває у шлюбі та утримує малолітню дитину, вперше притягується до кримінальної відповідальності, повернув належні потерпілій 150 грн та телефон, намагався відшкодувати шкоду. Незважаючи
на те, що ОСОБА_7 добровільно з`явився із зізнанням, активно сприяв розкриттю злочину, суди безпідставно не визнали цих обставин такими, що пом`якшують покарання, а апеляційний суд не врахував і письмових пояснень ОСОБА_7 
та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про допит його дружини.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали подану касаційну скаргу, а прокурор заперечував проти її задоволення, просив оскаржені судові рішення залишити
без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення
у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено
в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того
чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається захисник у касаційній скарзі,
не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 187 КК, місцевий суд дійшов відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин,
які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Такі висновки місцевий суд обґрунтував показаннями, наданими в суді потерпілими ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , свідком
ОСОБА_11 , даними протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз
та іншими письмовими доказами.
Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в сукупності – достатніми,
суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 
у вчиненні інкримінованих йому злочинів і правильно кваліфікував відповідні дії останнього за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 187 КК. Підстав для перекваліфікації злочинних дій засудженого з ч. 1 ст. 187 КК на ч. 1 ст. 129 КК, про що просить захисник, колегія суддів не вбачає.
Всупереч доводам захисника даними журналу та аудіозаписом судового засідання
від 27 липня 2017 року підтверджено, що клопотань про допит в апеляційному суді ОСОБА_12 (дружини ОСОБА_7 ) сторона захисту не заявляла, а ОСОБА_7 не був обмежений у праві надавати пояснення апеляційному суду і скористався цим правом.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких є злочином невеликої тяжкості, а інше – тяжким, дані про особу обвинуваченого, який раніше не був судимий, має вищу освіту, не одружений, має на утриманні малолітню дитину. Обставин,
що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд не встановив, а обставиною,
що обтяжує покарання останнього, визнав вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Врахувавши вищезазначені обставини в сукупності, в тому числі й ті, на які захисник посилається у касаційній скарзі, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах згідно із санкцією ч. 1 ст. 187 КК, і на підставі
ч. 1 ст. 70 КК поглинув цим покаранням менш суворе, призначене
за ч. 1 ст. 125 КК, з чим погодився й апеляційний суд.
Погоджується з такими висновками і колегія суддів Верховного Суду, і вважає,
що таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових злочинів. Підстав для пом`якшення покарання, про що просив останній у судовому засіданні касаційного суду, не встановлено.
На підставі наведеного Суд вважає, що при розгляді цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень норм процесуального та матеріального закону. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 березня 2017 року
та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2017 року
щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню
не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                        ОСОБА_3