Постанова
Іменем України
 
19 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 520/7795/16-ц
провадження № 61-4676св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк»,
відповідач - ОСОБА_1,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Сватаненка В. І., Артеменка І. А., Суворова В. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк» (далі - ПАТ «АБ «Експрес-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 29 вересня 2006 року між Приватною виробничо-комерційною фірмою «Темп» (далі - ПрВКФ «Темп») та АБ «Експрес-Банк» було укладено кредитний договір № 1185/06, згідно з умовами якого банк надав ПрВКФ «Темп» відновлювану кредитну лінію з лімітом заборгованості 1 000 000 грн на поповнення обігових коштів строком з 29  вересня 2006 року до 29 вересня 2009 року із сплатою 18 % річних, з погашенням кредиту згідно з додатком № 1 до кредитного договору. 31 серпня 2009 року до кредитного договору було внесено зміни, згідно з якими позичальнику надано відновлювану кредитну лінію з лімітом заборгованості 700 000 грн на поповнення обігових коштів зі строком погашення 30 квітня 2010 року із сплатою 25 % річних з погашенням кредиту згідно з додатком № 1 до кредитного договору.
 
29 вересня 2006 року між майновим поручителем позичальника ПрВКФ «Темп» - фізичною особою ОСОБА_1 та АБ «Експрес-Банк» був укладено іпотечний договір, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І. Є. за № 6865, який забезпечує вимогу іпотекодержателя (банку), що випливає з умов кредитного договору від 29 вересня 2006 року № 1185/06.
 
Починаючи з 30 вересня 2008 року, позичальник припинив виплати за кредитним договором. АБ «Експрес-Банк» були направлені як позичальнику, так і поручителю та іпотекодавцю відповідні вимоги щодо погашення заборгованості, але вони не були задоволені.
 
23 березня 2010 року АБ «Експрес-Банк» була направлена до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І. Є. заява про вчинення на іпотечному договорі від 29 вересня 2006 року № 1185/06 (із змінами та доповненнями) виконавчого напису про звернення стягнення на заставлене майно на загальну суму 490 937,72 грн. 13 червня 2010 року приватним нотаріусом Кіріченко І. Є. було вчинено виконавчий напис, згідно з яким звернено стягнення на однокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві власності.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 червня 2013 року виконавчий напис нотаріуса від 13 червня 2010 року визнано таким, що не підлягає виконанню.
 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від  11 серпня 2010 року з ПрВКФ «Темп» на користь ПАТ «АБ «Експрес-Банк» стягнуто заборгованість на загальну суму 609 599,68 грн.
 
06 квітня 2012 року ухвалою Господарського суду Одеської області припинено юридичну особу - ПрВКФ «Темп».
 
Разом з тим, зобов'язання за кредитним договором та іпотечним договором боржник не виконав.
 
У зв'язку з наведеним ПАТ «АБ «Експрес-Банк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 вересня 2006 року № 1185/06, в межах суми боргу 226 382,31 грн, і судовий збір на користь ПАТ «АБ «Експрес-Банк».
 
У запереченнях проти позову представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що у зв'язку з припиненням ПрВКФ «Темп» зобов'язання за кредитним договором від 29 вересня 2006 року № 1185/06 припинились. Вважав, що з моменту ліквідації ПрВКФ «Темп» та внесення відповідного запису до Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) договір іпотеки від 29 вересня 2006 року № 6865 є припиненим.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2016 року позов ПАТ «АБ «Експрес-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 вересня 2006 року № 1185/06, в межах суми боргу 226 382,31 грн, на користь ПАТ «АБ «Експрес-Банк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено його вимоги стосовно наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить на праві власності відповідачу.
При цьому судом враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-216цс14, відповідно до якої сам факт ліквідації боржника за кредитним договором з внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2016 року скасовано. Ухвалено у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «АБ «Експрес-Банк».
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що з моменту ліквідації ПрВКФ «Темп», а саме з моменту внесення 18 травня 2012 року до ЄДР цього запису, договір іпотеки слід вважати припиненим, що узгоджується з положеннями статей 503, 609 ЦК України та частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку». Отже, висновок районного суду про дію договору іпотеки після припинення дії основного зобов'язання у зв'язку з ліквідацією юридичної особи -боржника є помилковим. Апеляційний суд зробив такі висновки на підставі правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі 
№ 6-52цс13. 
Крім того, апеляційним судом зазначено, що посилання районного суду на постанову Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі 
№ 6-216цс14 є помилковими, оскільки вказана постанова стосувалася спору, в якому кредитор своїми діями завчасно захистив своє право на отримання коштів за договором кредиту та звернувся з позовною заявою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки до визнання позичальника - юридичної особи ліквідованим і внесення запису про його припинення до ЄДР, тоді як у цій справі кредитор звернувся з позовом зі спливом більш ніж 4 роки після внесення запису про припинення юридичної особи до вказаного вище реєстру.
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «АБ «Експрес-Банк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2016 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про припинення договору іпотеки внаслідок ліквідації юридичної особи є помилковим і таким, що суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 лютого 2016 року за результатами розгляду справи № 6-216цс14.
Крім того, на момент припинення юридичної особи ПрВКФ «Темп» діяв виконавчий напис нотаріуса, який знаходився на примусовому виконанні. Укладаючи договір іпотеки, іпотекодавець прийняв на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником, у тому числі й ті, що виникають унаслідок банкрутства боржника з його подальшим виключенням із ЄДР.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Заперечення на касаційну скаргу відповідачем не подано.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу за позовом ПАТ «АБ «Експрес-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 вересня 2006 року між ПрВКФ «Темп» та АБ «Експрес-Банк» був укладений кредитний договір № 1185/06, згідно з умовами якого банк надав ПрВКФ «Темп» відновлювану кредитну лінію з лімітом заборгованості 1 000 000 грн на поповнення обігових коштів строком з 29 вересня 2006 року до 29 вересня 2009 року із сплатою 18 % річних, з погашенням кредиту згідно з додатком № 1 до кредитного договору.
 
31 серпня 2009 року до кредитного договору було внесено зміни, згідно з якими позичальнику надано відновлювану кредитну лінію з лімітом максимальної заборгованості 700 000 грн на поповнення обігових коштів строком погашення 30 квітня 2010 року із сплатою 25 % річних, з погашенням кредиту згідно з додатком № 1 до кредитного договору.
 
29 вересня 2006 року між майновим поручителем позичальника ПрВКФ «Темп» - фізичною особою ОСОБА_1 та АБ «Експрес-Банк» був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І. Є. за № 6865, який забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з умов кредитного договору від 29 вересня 2006 року № 1185/06, та відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за кредитним договором і зверненням стягнення на предмет іпотеки. 
 
Згідно з пунктом 3.1 вищезазначеного договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем кредитного договору іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Починаючи з 30 вересня 2008 року, позичальник припинив виплати за кредитним договором. Банком були направлені відповідні вимоги щодо погашення заборгованості як позичальнику, так і поручителю та іпотекодавцю. Відповідні вимоги від 09 лютого 2010 року № 02/444, від 12 січня 2015 року № 58 та від 20 травня 2016 року № 1898 залишились без задоволення, що є доказом того, що іпотекодавець порушив умови пункту 1.1. договору іпотеки від 29 вересня 2006 року, не забезпечивши вимогу іпотекодержателя, яка випливає з умов кредитного договору від 29 вересня 2006 року № 1185/06.
 
13 липня 2010 року іпотекодержатель на підставі пункту 3.1 договору іпотеки направив приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І. Є. заяву про вчинення на договорі іпотеки від 29 вересня 2006 року (зі змінами та доповненнями) виконавчого напису про звернення стягнення на заставлене майно на загальну суму 490 937,72 грн.
 
13 липня 2010 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І. Є. на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від  29  червня 1999 року № 1172, вчинив виконавчий напис, згідно з яким звернено стягнення на однокімнатну квартиру НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 червня 2013 року виконавчий напис нотаріуса від 13 липня 2010 року визнано таким, що не підлягає виконанню.
 
Крім того, 11 серпня 2010 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області ухвалено рішення про стягнення заборгованості із ПрВКФ «Темп» на користь банку на загальну суму 609 599,68 грн.
 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06 квітня 2012 року припинено юридичну особу - ПрВКФ «Темп», про що 18 травня 2012 року до ЄДР внесено відповідний запис.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що припинення дії юридичної особи - боржника у зв'язку з її ліквідацією припиняє і її зобов'язання. Враховуючи, що іпотека як вид забезпечення є похідною від основного зобов'язання, яке припинилось, апеляційний суд вважав, що немає підстав для задоволення позову.
 
На підтвердження своїх висновків апеляційний суд посилався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-52цс13.
 
Колегія суддів погоджується з цими висновками та вважає їх такими, що зроблені на підставі повного та всебічного з'ясування обставин справи та належної оцінки доказів.
 
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-216цс14, про яку зазначено заявником у касаційній скарзі, вирішальне значення при вирішенні питання про припинення іпотеки у зв'язку із ліквідацією юридичної особи-боржника за основним зобов'язанням має та обставина, чи захистив кредитор своє право на отримання коштів за договором кредиту шляхом звернення до суду із позовною заявою до іпотекодавця до того, як боржника - юридичну особу визнано ліквідованим і внесено запис про його припинення до ЄДР.
 
У справі, що переглядається, апеляційним судом правильно встановлено, що кредитор звернувся із позовом до іпотекодавця про звернення стягнення на іпотечне майно тільки 06 липня 2016 року, тобто зі спливом більш, ніж 4 роки після внесення запису про припинення юридичної особи до ЄДР. Тому до спірних правовідносин має бути застосовано загальне правило припинення іпотеки внаслідок припинення зобов'язання за основним кредитним зобов'язанням (пункт 1 частини першої статті 593 ЦК України та частина перша статті 17 Закону України «Про іпотеку»). 
 
Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не спростовують правильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та дотримання норм процесуального права.
 
Суд апеляційної інстанції, виконавши вимоги статей 212-214 ЦПК України 2004 року, повно та всебічно з'ясував обставини справи, а тому ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                                 О. В. Білоконь

                                                                                                             Б. І. Гулько

                                                                                                             С. Ф. Хопта 

                                                                                                             Ю. В. Черняк