Постанова                                                                                                Іменем України
 
05 вересня 2018 р.
м. Київ
справа № 349/1198/15
провадження № 51-492км17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –                 ОСОБА_1 ,
суддів:                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                                                          за участю секретаря                                                                                                                           судового засідання        ОСОБА_4 ,  
засудженого                    ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),
захисника                         ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
прокурора                         ОСОБА_7 ,
 
розглянув касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014090210000190, за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,                              ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олександрівка Миронівського району Київської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Миронівського районного суду Київської області від 15.10.2014 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2017 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.
На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 1 місяць з конфіскацією майна.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 :
на користь ОСОБА_8 820 грн матеріальної шкоди та 50 000 грн моральної шкоди;
на користь держави 3158 грн 66 коп. витрат на проведення експертиз.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2017 року зазначений вирок місцевого суду відносно ОСОБА_5 залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку в період з 04 по 06 год. 26 червня 2014 року у с. Пуків Рогатинського району Івано-Франківської області проник в будинок потерпілої ОСОБА_8 , де в результаті застосування небезпечного для життя та здоров`я насильства до останньої, а саме завдавши удари руками по голові та тулубe, заволодів її грошима у сумі 820 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, ставить вимогу про скасування оскаржених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. 
Вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину ґрунтуються на недопустимих доказах. Суд апеляційної інстанції цих порушень не виправив, доводи його апеляційної скарги належним чином не розглянув, відповідей на них не дав, не спростував їх. Ухвалу апеляційного суду вважає такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, ставить вимогу про скасування оскаржених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки також вважає, що  висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину ґрунтуються на недопустимих доказах.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечувала проти задоволення касаційних скарг, засуджений та його захисник підтримали касаційні скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 370 КПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 419 КПК України в своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення і, якщо апеляційна скарга залишається без задоволення, зазначити підстави, з яких її визнано необґрунтованою.
Мотивувальна частина ухвали апеляційного суду має містити аналіз доказів і докладні мотиви прийнятого рішення. При цьому необхідно проаналізувати і співставити з наявними у кримінальному провадженні і додатково поданими матеріалами всі доводи апеляційних скарг і на кожен із них дати вичерпну відповідь. Висновки суду повинні мати посилання на відповідний матеріальний або процесуальний закон. Ухвалу, що не містить вмотивованих висновків на доводи апеляційної скарги з питань про доведеність або недоведеність обвинувачення, кваліфікацію злочину, про міру покарання, не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Суд апеляційної інстанції при розгляді даного провадження не дотримався цих вимог закону.
З матеріалів кримінального провадження видно, що засуджений ОСОБА_5 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про скасування цього вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. 
При цьому засуджений зазначав про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також про те, що суд першої інстанції у вироку обґрунтував доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, неналежними та недопустимими доказами, зокрема:
показаннями потерпілої (оскільки надані нею показання у судовому засіданні не узгоджуються з тими показаннями, які викладено у мотивувальній частині вироку);
даними протоколу огляду місця події від 26.06.2014, під час якого вилучено зразки відбитків пальця (оскільки цю слідчу дію проведено до внесення відповідних відомостей ЄРДР, без доручення керівника слідчого відділу або прокурора та в порушення ст. 235 КПК України без дозволу власника житла або слідчого судді) та висновків дактилоскопічних експертиз;
даними акту про застосування службового собаки (оскільки ця слідча дія проведена до внесення відповідних відомостей до ЄРДР і без доручення керівника слідчого відділу або прокурора);
даними висновку судово-медичної експертизи № 46 від 25.10.2014 (оскільки суд не з`ясував законність надходження до експертної установи медичних документів потерпілої, які відповідно до ст. 162 КПК України становлять медичну таємницю, і на підставі яких було проведено цю експертизу), тощо. 
Зі змісту оскарженої ухвали апеляційного суду видно, що цей суд не виклав усіх доводів, наведених ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, належним чином не розглянув їх, не спростував, і, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, не зазначив підстав, із яких її визнано необґрунтованою. 
Суд апеляційної інстанції обмежився загальним формулюванням про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину та безпідставність доводів апелянта, зокрема, щодо допустимості такого доказу, як дані протоколу огляду місця події від 26.06.2014 (апеляційний суд послався лише на те, що ця слідча дія була проведена як безвідкладна, під час якої були виявлені сліди пальців  ОСОБА_5 , при цьому не надав оцінки доводам апеляційної скарги засудженого щодо порушення ст. 235 КПК України).
Таким чином, суд апеляційної інстанції передчасно дійшов висновку про правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Крім того, слушними є пояснення захисника  ОСОБА_6 щодо необхідності перевірки повноти урахування строків ув`язнення ОСОБА_5 , до яких можуть бути застосовані положення ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції, чинній на момент оскарженого судового рішення).
За таких обставин ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2017 року відносно ОСОБА_5  не можна визнати законною та обґрунтованою, оскільки вона постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для її скасування.
При новому апеляційному розгляді слід виконати всі вимоги чинного законодавства, перевірити доводи, на які посилаються учасники провадження, та постановити законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд 
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2017 року відносно ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                  ОСОБА_3