П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 вересня 2018 року
м. Київ
 
Справа № 800/585/17
Провадження № 11-366заі18 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого - судді-доповідача ПрокопенкаО. Б.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотніков О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
за участю:
секретаря судового засідання - Ключник А. Ю.,
представника позивача - ОСОБА_3,
представника відповідача - Кот О. В.,
розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2018 року (у складі колегії суддів Хохуляка В. В., Васильєвої І. А., Пасічник С. С., Ханової Р. Ф., Юрченко В. П.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_5 до Верховної Ради України в особі коаліції її депутатських фракцій «Європейська Україна» про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, 
УСТАНОВИЛА:
У грудні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України (далі - ВРУ) в особі коаліції її депутатських фракцій «Європейська Україна», яка діє на підставі угоди про коаліцію депутатських фракцій від 27 листопада 2014 року, щодо невнесення Прем'єр-міністру України пропозиції щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України;
- зобов'язати ВРУ в особі коаліції її депутатських фракцій «Європейська Україна», яка діє на підставі угоди про коаліцію депутатських фракцій від 27 листопада 2014 року, внести пропозицію Прем'єр-міністру України щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України.
На обґрунтування позовних вимог щодо визнання бездіяльності ВРУ в особі коаліції її депутатських фракцій «Європейська Україна» ОСОБА_5 зазначив, що всупереч вимогам частини восьмої статті 83 Конституції України коаліція депутатських фракцій «Європейська Україна» у ВРУ не внесла своєї пропозиції Прем'єр-міністру України щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України. На думку позивача, така бездіяльність є протиправною та порушує його права як громадянина України, оскільки впливає на його право на належну охорону здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування, які повинні забезпечуватись, у тому числі, і керівництвом Міністерства охорони здоров'я України.
Позивач також стверджував, що відсутність у ВРУ відповідного подання Прем'єр-міністра України про призначення міністра охорони здоров'я України з урахуванням пропозиції коаліції депутатських фракцій «Європейська Україна» у ВРУ усуває народних депутатів України як представників Українського народу, в тому числі і позивача, від взяття участі у формуванні Кабінету Міністрів України, зокрема у призначенні керівника Міністерства охорони здоров'я України.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 22 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовив.
Не погодившись із зазначеним рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з підстави порушення судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_5 подав до ВеликоїПалати Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог. 
На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_5 зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, допустив порушення норм процесуального права, зокрема статей 1, 2, 5, 6, 77, 242, 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), що призвело, на його думку, до неправильного застосування і норм матеріального права та, як наслідок, - ухвалення незаконного рішення. На думку скаржника, суд неправильно застосував положення статей 5, 6, 8, 19, 49, 83, 113, 114 Конституції України. 
ОСОБА_5 вважає, що суд першої інстанції помилково зазначив, що, беручи участь у формуванні складу Кабінету Міністрів України, ВРУ не здійснює управлінські функції, а лише реалізує свої конституційні повноваження щодо формування вищого органу у системі органів виконавчої влади. 
Крім того, на думку ОСОБА_5, суд дійшов помилкового висновку про те, що конституційний статус ВРУ та її участь у формуванні вищого органу у системі органів виконавчої влади є лише формою реалізації її повноважень у сфері конституційних правовідносин, а тому не може підпадати під контроль суду адміністративної юрисдикції.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заперечила проти вимог апеляційної скарги та вважає їх необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які визначають конституційно-правовий статус і повноваження ВРУ та коаліції депутатських фракцій у ВРУ. 
У судовому засіданні представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2018 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Представник відповідача заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а зазначене рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду - без змін.
Як установив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 14 квітня 2016 року Постановою ВРУ № 1093-VIII «Про Кабінет Міністрів України» призначено на посаду Прем'єр-міністра України, Постановою ВРУ № 1097-VIII «Про формування складу Кабінету Міністрів України» сформовано Кабінет Міністрів України та призначено міністрів.
При цьому ВРУ не призначила міністра охорони здоров'я України, натомість розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2016 року 
№ 314-р «Про тимчасове покладення виконання обов'язків Міністра охорони здоров'я України на Шафранського В. В.» покладено тимчасово, до призначення в установленому порядку міністра охорони здоров'я України, виконання обов'язків міністра на заступника міністра охорони здоров'я України Шафранського В. В.
В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 липня 2016 року 
№ 548-р «Про визнання таким, що втратило чинність, розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2016 року № 314» визнано таким, що втратило чинність, розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2016 року № 314-р «Про тимчасове покладення виконання обов'язків Міністра охорони здоров'я України на Шафранського В. В.».
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 липня 2016 року № 550-р «Про тимчасове покладення виконання обов'язків Міністра охорони здоров'я України на Супрун Уляну» покладено тимчасово з 1 серпня 2016 року виконання обов'язків міністра охорони здоров'я України на першого заступника міністра охорони здоров'я України Супрун Уляну.
Не погоджуючись з тим, що до цього часу не призначено міністра охорони здоров'я України, а його обов'язки виконує перший заступник міністра з огляду на відсутність пропозиції коаліції депутатських фракцій «Європейська Україна» щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України та, відповідно, подання Прем'єр-міністра України до ВРУ про призначення міністра охорони здоров'я України, ОСОБА_5 звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що участь коаліції депутатських фракцій у ВРУ у формуванні Кабінету Міністрів України, передбачена частиною восьмою статті 83 Конституції України, належить виключно до її конституційних повноважень. Беручи участь у формуванні складу Кабінету Міністрів України, ВРУ не здійснює управлінські функції, а реалізує свої конституційні повноваження щодо формування вищого органу у системі органів виконавчої влади. Таким чином, конституційний статус ВРУ та її участь у формуванні вищого органу у системі органів виконавчої влади є формою реалізації її повноважень у сфері конституційних правовідносин, а тому не може підпадати під контроль суду адміністративної юрисдикції. Отже, незгода громадянина, народного депутата України ОСОБА_5 з тим, що коаліція депутатських фракцій не подає Прем'єр-міністру України пропозицію щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України не може бути підставою для того, щоб у судовому порядку вимагати від ВРУ внести пропозиції Прем'єр-міністру України щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України. Тому вимога позивача зобов'язати ВРУ в особі коаліції її депутатських фракцій «Європейська Україна» внести пропозицію Прем'єр-міністру України щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України не підлягає задоволенню.
Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши доводи учасників справи, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані на противагу їм аргументи представника відповідача, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 8 Основного Закону України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).
Згідно з частиною другою статті 55 Основного Закону України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - ВРУ.
За змістом статті 76 Конституції України конституційний склад ВРУ - чотириста п'ятдесят народних депутатів України, які обираються на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування строком на п'ять років. Повноваження народних депутатів України визначаються Конституцією та законами України.
Статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у ВРУ та за її межами визначений в Законі України від 17 листопада 1992 року № 2790-ХІІ «Про статус народного депутата України» (далі - Закон № 2790-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 1 цього Закону народний депутат України є обраний відповідно до закону «Про вибори народних депутатів України» представник Українського народу у ВРУ і уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України.
Згідно зі статтею 6 Закону № 2790-ХІІ народний депутат у порядку, встановленому законом: бере участь у засіданнях ВРУ; бере участь у роботі депутатських фракцій (груп); бере участь у роботі комітетів, тимчасових спеціальних комісій, тимчасових слідчих комісій, утворених ВРУ; виконує доручення ВРУ та її органів; бере участь у роботі над законопроектами, іншими актами ВРУ; бере участь у парламентських слуханнях; звертається із депутатським запитом або депутатським зверненням до Президента України, органів ВРУ, Кабінету Міністрів України, керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності у порядку, передбаченому цим Законом і законом про регламент ВРУ.
Народний депутат має право ухвального голосу щодо всіх питань, що розглядаються на засіданнях ВРУ та її органів, до складу яких його обрано (частина перша статті 10 Закону № 2790-ХІІ).
При наданні офіційного тлумачення статті 75 Конституції України в Рішенні від 17  жовтня 2002 року № 17-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив: «Верховна Рада України визначена в статті 75 Конституції України парламентом - єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади Верховна Рада України є колегіальним органом, який складають чотириста п'ятдесят народних депутатів України. Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів» (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини зазначеного Рішення).
Також Конституційний Суд України у Рішенні від 7 квітня 2004 року 
№ 9-рп/2004 (справа про Координаційний комітет) наголошував на тому, що «За Конституцією України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи якої здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (стаття 6).
Всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України). Повноваження Верховної Ради України, як і повноваження Президента України, визначаються Конституцією України (статті 85, 106)»(підпункт 4.2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення).
Як установлено статтею 82 Конституції України, ВРУ є повноважною за умови обрання не менш як двох третин від її конституційного складу.
ВРУ за своєю природою є представницьким органом державної влади і здійснює законодавчу владу. Визначення ВРУ єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.
Повноваження ВРУ реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях ВРУ під час її сесій.
Аналіз повноважень ВРУ, які визначені, зокрема, положеннями статей 85, 89, 92 Конституції України, дає підстави стверджувати, що до повноважень ВРУ не належить внесення Прем'єр-міністру України пропозицій щодо кандидатур до складу Кабінету Міністрів України, в тому числі і кандидатури міністра охорони здоров'я України.
Водночас частина восьма статті 83 Конституції України такими повноваженнями наділяє іншого суб'єкта конституційно-правових відносин - коаліцію депутатських фракцій у ВРУ, яка формується у парламенті за результатами виборів, на основі узгодження політичних позицій депутатських фракцій, до складу якої входить більшість народних депутатів України від конституційного складу ВРУ. Вона формується протягом одного місяця з дня відкриття першого засідання ВРУ, що проводиться після чергових або позачергових виборів ВРУ, або протягом місяця з дня припинення діяльності коаліції депутатських фракцій у ВРУ (частини шоста та сьома зазначеної статті Конституції України).
У Рішенні від 17 вересня 2008 року № 16-рп/2008 (справа про коаліцію депутатських фракцій у Верховній Раді України) Конституційний Суд України надав визначення словосполученню «коаліція депутатських фракцій у Верховній Раді України», що міститься у частинах шостій, сьомій, дев'ятій статті 83 Конституції України, яке слід розуміти як сформоване на встановлених Конституцією України та Регламентом ВРУ засадах об'єднання за результатами виборів кількох депутатських фракцій, кількість народних депутатів України в яких становить більшість від конституційного складу ВРУ, які (депутатські фракції) на основі узгодження політичних позицій погодились на спільну парламентську діяльність (пункт 1 резолютивної частини цього Рішення).
Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 28 квітня 2009 року
№ 8-рп/2009 зазначив, що «Конституція України визначила коаліцію депутатських фракцій у Верховній Раді України як окремого суб'єкта, який бере участь у формуванні Кабінету Міністрів України, із самостійними конституційно визначеними повноваженнями. Основний Закон України уповноважує коаліцію депутатських фракцій у Верховній Раді України, сформовану відповідно до частин шостої, сьомої статті 83 Конституції України, вносити Президенту України пропозиції щодо кандидатури Прем'єр-міністра України та пропозиції Прем'єр-міністру України щодо кандидатур до складу Кабінету Міністрів України» (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення).
Також у цьому Рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку: «В аспекті конституційного подання положення частини восьмої статті 83 Конституції України у системному зв'язку з положеннями частин шостої, сьомої статті 83, пункту 9 частини першої статті 106, частин третьої, четвертої статті 114 Конституції України слід розуміти так, що внесення пропозицій відповідно до Конституції України Президенту України щодо кандидатури Прем'єр-міністра України та щодо кандидатур до складу Кабінету Міністрів України належить виключно до повноважень коаліції депутатських фракцій у Верховній Раді України, сформованої згідно з частинами шостою, сьомою статті 83 Конституції України» (пункт 1 резолютивної частини Рішення).
Таким чином, аналіз наведених норм конституційних положень та правових позицій Конституційного Суду України дають підстави вважати, що внесення Прем'єр-міністру України пропозиції щодо кандидатур до складу Кабінету Міністрів України, в тому числі і пропозиції щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України, належить до повноважень окремого суб'єкта конституційно-правових відносин - коаліції депутатських фракцій у ВРУ.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача щодо визнання протиправною бездіяльності ВРУ в особі коаліції її депутатських фракцій «Європейська Україна» щодо невнесення Прем'єру-міністру України пропозиції щодо кандидатури міністра охорони здоров'я не підлягає задоволенню.
Щодо незгоди  ОСОБА_5 з висновком суду про  те, що тим, що вимога позивача зобов'язати ВРУ в особі коаліції її депутатських фракцій «Європейська Україна» внести пропозицію Прем'єр-міністру України щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України не підлягає задоволенню, слід зазначити таке.
Згідно з частиною шостою статті 83 Конституції України у ВРУ за результатами виборів і на основі узгодження політичних позицій формується коаліція депутатських фракцій, до складу якої входить більшість народних депутатів України від конституційного складу ВРУ.
Коаліція депутатських фракцій у ВРУ відповідно до Основного Закону вносить пропозиції Президенту України щодо кандидатури Прем'єр-міністра України, а також відповідно до цієї Конституції вносить пропозиції щодо кандидатур до складу Кабінету Міністрів України (частина восьма статті 83 Конституції України).
Вирішуючи порушені у конституційному поданні питання щодо офіційного тлумачення положення частини восьмої статті 83 Конституції України у системному зв'язку з положеннями частин шостої, сьомої статті 83, пункту 9 частини першої статті 106, частин третьої, четвертої статті 114 Конституції України, Конституційний Суд України у Рішенні від 28 квітня 2009 року № 8-рп/2009 встановив, що Конституція України визначила коаліцію депутатських фракцій у ВРУ як окремого суб'єкта, який бере участь у формуванні Кабінету Міністрів України, із самостійними конституційно визначеними повноваженнями.
Основний Закон України уповноважує коаліцію депутатських фракцій у ВРУ, сформовану відповідно до частин шостої, сьомої статті 83 Конституції України, вносити Президенту України пропозиції щодо кандидатури Прем'єр-міністра України та пропозиції Прем'єр-міністру України щодо кандидатур до складу Кабінету Міністрів України.
Конституційний Суд України у Рішенні від 17 вересня 2008 року № 16-рп/2008 (справа про коаліцію депутатських фракцій у Верховній Раді України) встановив, що визначення словосполучення «коаліція депутатських фракцій у Верховній Раді України» має ґрунтуватися на конституційній основі, поєднуючи в собі політичні і правові аспекти формування коаліції депутатських фракцій, організації та припинення її діяльності, зокрема враховувати і основну мету її створення, закріплену в частині восьмій статті 83, пункті 9 частини першої статті 106, частині третій статті 114 Конституції України, - формування Уряду України (абзац другий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).
Саме участь коаліції депутатських фракцій у ВРУ у формуванні Кабінету Міністрів України, передбачена частиною восьмою статті 83 Конституції України, належить виключно до її конституційних повноважень.
Безпідставним є посилання ОСОБА_5 про те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що конституційний статус ВРУ та її участь у формуванні вищого органу у системі органів виконавчої влади є лише формою реалізації її повноважень у сфері конституційних правовідносин, а тому не може підпадати під контроль суду адміністративної юрисдикції.
Також слід зазначити, що ВРУ, яка є відповідачем у цій справі і суб'єктом владних повноважень, не порушувались права, свободи або інтереси ОСОБА_5 
Так, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС).
Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень цих прав на момент звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Разом із тим жодних доказів, які б свідчили про реальне порушення прав або законних інтересів позивача з боку суб'єкта владних повноважень - ВРУ, ОСОБА_5 так і не надав.
ВРУ, беручи участь у формуванні складу Кабінету Міністрів України, не здійснює управлінські функції, а реалізує свої конституційні повноваження щодо формування вищого органу у системі органів виконавчої влади.
Таким чином, конституційний статус ВРУ та її участь у формуванні вищого органу у системі органів виконавчої влади є формою реалізації її повноважень у сфері конституційних правовідносин, а тому не може підпадати під контроль суду адміністративної юрисдикції.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що незгода громадянина, народного депутата України ОСОБА_5 з тим, що коаліція депутатських фракцій не подає Прем'єр-міністру України пропозицію щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України, не може бути підставою для того, щоб у судовому порядку вимагати від ВРУвнести пропозиції Прем'єр-міністру України щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України. А відтак вимога позивача зобов'язати ВРУ в особі коаліції її депутатських фракцій «Європейська Україна» внести пропозицію Прем'єр-міністру України щодо кандидатури міністра охорони здоров'я України не підлягає задоволенню.
Як убачається з матеріалів справи та зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив докази у справі та, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_5
Велика Палата Верховного Суду акцентує увагу на тому, що положеннями абзацу другого частини другої статті 317 КАС передбачено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Наразі висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є правильним, водночас порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цього питання Великою Палатою Верховного Суду під час розгляду апеляційної скарги позивача, встановлено не було.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суд прийняв правильне і законне рішення, доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а отже, немає підстав для скасування рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2018 року.
Керуючись статтями 242, 266, 292, 310, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий - суддя-доповідач | О. Б. Прокопенко
Судді:                                           Н. О. Антонюк | Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна | Л. І. Рогач
В. В. Британчук | І. В. Саприкіна
В. І. Данішевська | О. М. Ситнік
О. С. Золотніков | О. С.Ткачук
О. Р. Кібенко | В. Ю. Уркевич
| О. Г. Яновська