Постанова                                                      
Іменем України                                                             
 
17 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 442/5210/15-ц
провадження № 61-16808св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, газета «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р.,           Приколоти Т. І., від 21 березня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, газети «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі ОСОБА_7 про захист честі, гідності та ділової репутації.
 
Позовна заява мотивована тим, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, порушили його право на честь, гідність та ділову репутацію як директора Уличненської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (далі - Уличненська СЗШ). Вказував на те, що 17 червня 2015 року під час його звіту на конференції в Уличненській СЗШ, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 демонстрували на сцені світлини, на яких зображені побутові прилади та інші речі, які зберігаються в будинку, де він проживає, та які, як твердили відповідачі, є майном школи. Зазначав, що вказане майно не є майном школи, а є його власністю. Внаслідок вказаних подій в газеті «ІНФОРМАЦІЯ_1» в випуску НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_2 опублікована стаття редактора ОСОБА_7 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3».
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив визнати, що інформація, яка була подана на конференції де йдеться про його непрофесійність, та викладені не перевірені факти, не відповідають дійсності, шкодить його діловій репутації як директора школи, його інтересам та здоров'ю; зобов'язати ОСОБА_5, ОСОБА_6 та газету «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі ОСОБА_7 принести публічні вибачення перед ним, а газету «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі ОСОБА_7 зобов'язати спростувати на шпальтах цієї газети інформацію про його непрофесійність, і стягнути з відповідачів солідарно компенсацію за понесену ним майнову шкоду у розмірі 3 500 грн та моральну шкоду в розмірі 41 500 грн.
 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у складі судді Павлишина О. Ф. від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано, що інформація, яка була подана на конференції, де йдеться про непрофесійність ОСОБА_4 та викладені не перевірені факти, не відповідає дійсності та шкодить діловій репутації ОСОБА_4 як директора школи, наносить шкоду його інтересам, та нанесла суттєву шкоду його здоров'ю.
Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно на користь ОСОБА_4 заподіяну йому майнову шкоду у розмірі 3 500 грн та моральну шкоду в розмірі 41 500 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до газети «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі ОСОБА_7 про захист честі, гідності та ділової репутації, відмовлено. 
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що інформація, яка поширена на конференції, зачіпає інтереси позивача, оскільки є неправдивою та шкодить діловій репутації позивача і принижує його честь і гідність.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до газети «ІНФОРМАЦІЯ_1», суд виходив із того, що поширена газетою інформація носить критичний та оціночний характер, а тому не підлягає спростуванню.
 
Відмовляючи у задоволенні вимог про зобов'язання ОСОБА_5 та            ОСОБА_6 принести публічні вибачення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що примусове  вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_6 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволених позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові. В решті рішення суду залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції не уточнив позовні вимоги щодо інформації, яку просив визнати недостовірною позивач, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, з урахуванням того, що позивач, звертаючись до суду з позовом, посилався на положення статей 297, 299 ЦК України. Встановивши, що автором світлин, які демонструвались 17 червня 2015 року є ОСОБА_9, суд першої інстанції, всупереч вимог статті 33 ЦПК України 2004 року, не вирішив питання про склад осіб, що беруть участь у справі.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову не врахував, що під підставами позову слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму права.  Вказував на те, що суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачі шляхом демонстрування на сцені світлин під час звіту директора школи показали фотографії побутових приладів та інших речей, які нібито є шкільними, але як твердили відповідачі, зберігаються в будинку, де проживає директор школи; були висловлювання, що директор перетворив своє помешкання на склад, що директор не дбає про школу, не володіє комп'ютером, що екзамен замість нього складала ОСОБА_5, що він не проводить факультативи, тощо. Сукупність даних фактів і обставин є підставою позову.
 
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до газети «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі ОСОБА_7 та в частині вимог про зобов'язання відповідачів принести публічні вибачення перед позивачем не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У червні 2017 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 подали заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Вказували на те, що ОСОБА_5 продемонстрував на конференції достовірні світлини, що також підтверджується показами свідка ОСОБА_10, який є їх автором.
Виступ на конференції ОСОБА_6 зводився до критики та оцінки дій директора школи як публічної особи щодо його неналежного відношення до своїх обов'язків. Неналежне виконання обов'язків позивача як директора школи стало підставою для проведення відділом освіти Дрогобицької районної адміністрації обстеження Уличненської СЗШ І-ІІІ ступенів, за наслідками якого складено акт від 04 листопада 2016 року, який містить дані про порушення, допущені в  школі.
Крім того, згідно з листом департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації від 16 вересня 2016 року, в  Уличненській СЗШ І-ІІІ ступенів 07 вересня 2016 року проведено перевірку щодо стану створення належних матеріально-технічних та санітарно-гігієнічних умов для учнів навчального закладу, якою встановлено, що дирекцією школи недостатня увага приділялась створенню належних санітарно-гігієнічних умов закладу, зміцненню навчальної матеріальної бази. 
Згідно з рішенням Уличненської сільської ради Дрогобицького району Львівіської області від 23 вересня 2016 року вирішено вимагати від відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації звільнення         ОСОБА_4 з посади директора школи у зв'язку з безгосподарністю та доведення школи до неналежних матеріально-технічних та санітарно-гігієнічних умов.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У справі, що переглядається, судами установлено, що ОСОБА_4 є директором Уличненської СЗШ І-ІІІ ступенів, а відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є вчителями тієї ж школи.
 
Згідно з відеозаписом конференції, яка проходила 17 червня 2015 року в Уличненській СЗШ, під час звіту директора школи відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 демонстрували за допомогою проектора та ноутбука фотографії побутових приладів та інших речей, які зберігаються в будинку, де проживає директор школи, та які, як вказували відповідачі, є майном школи.
 
Автором світлин, які демонстрували на сцені під час звіту директора школи, є ОСОБА_11, який як свідок показав, що вказані фотографії він зробив у будинку, де проживає його мати разом із позивачем ОСОБА_4
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних  носіях або відображені в електронному вигляді.
 
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
 
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
 
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
 
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4, посилаючись на положення статей 297, 299 ЦК України, зокрема, просив визнати, що інформація, яка була поширена на конференції, де йдеться про його непрофесійність, та викладені не перевірені факти, не відповідають дійсності, шкодить його діловій репутації як директора школи, наносить шкоду його інтересам та здоров'ю. 
 
Разом із тим, зміст самих позовних вимог ОСОБА_4 не містить жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію, тобто конкретні відомості, що вказують на його непрофесійність, чи висловлювання, поширені на конференції, слід визнати недостовірною, такою, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача. Такі вимоги не були уточнені позивачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції, однак суд першої інстанції визнав недостовірною не конкретні відомості (дані), а інформацію, яка була озвучена на конференції, де йдеться про непрофесійність       ОСОБА_4 та викладено неперевірені факти, не зазначив, про які факти йдеться. Виходячи за межі позовних вимог, всупереч положень статті 11 ЦПК України 2004 року, у мотивувальній частині судового рішення визнав недостовірною інформацію, яку позивач не просив спростувати, зокрема, що директор перетворив своє помешкання на склад, не дбає про школу, не володіє комп'ютером, що екзамен замість нього складала ОСОБА_5, що він не проводить факультативи, тощо.
 
Згідно з визначеними статтею 308 ЦПК України 2004 року повноваженнями, апеляційний суд був позбавлений можливості виправити допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та уточнити позовні вимог щодо конкретизації інформації, яку позивач просив визнати недостовірною.
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що позивач не конкретизував інформацію, яку поширили відповідачі як недостовірну і яку він просить спростувати.
 
Частиною першою статті 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
 
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
 
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
 
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з  огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання   гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
 
Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення прозову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;                  б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Доказів поширення відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 недостовірної інформації, що порушує честь і гідність позивача, останній не надав, а матеріали справи таких доказів не містять, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог. 
 
Крім того, слід зазначити, що вирішуючи спір про захист честі, гідності і ділової репутації, суд повинен встановити суб'єктний склад сторін спору, з'ясувати, яка фізична або юридична особа поширила недостовірну інформацію, а також автора цієї інформації.
 
У справі, що переглядається, установлено, що автором світлин, які демонстрували на сцені під час звіту директора школи, є ОСОБА_11, до якого ОСОБА_4 не пред'явив вимог, а суд першої інстанції у порушення вимог статті 33 ЦПК України 2004 року та пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року не встановив суб'єктний склад сторін спору.
 
При цьому, колегія суддів бере до уваги, що, звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на порушення його немайнових прав як директора школи та не посилався на порушення його права на недоторканість приватного житла чи на повагу до сімейного життя, у зв'язку з демонстрацією світлин його приватного помешкання, тому вказані обставини не були предметом розгляду судів попередніх інстанцій. 
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Є. В. Синельников      С. Ф. Хопта      Ю. В. Черняк