Постанова
Іменем України
 
12 вересня 2018 року
місто Київ
 
справа № 274/3781/16ц
провадження № 61-8715зпв18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_3 (заявник), який діє в своїх та в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідачі: Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Раритет»,
розглянув у порядку письмового провадження заяву Державного 
територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року у складі судді Завгородньої І. М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, який діє в своїх та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Державного територіально-галузевого об'єднання &q?ук;Львівська залізниця&q?ни;, Приватного акціонерного товариства &q?ал;Страхова компанія &q?нн;Раритет&q?ів; про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, стягнення страхового відшкодування,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2016 року ОСОБА_3, який діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, та ОСОБА_5 звернулися з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання &q? Б;Львівська залізниця&quта;, 
(далі - ДТГО «Львівська залізниця»), Приватного акціонерного товариства &q?ог;Страхова компанія &q?ів;Раритет&q?иц; (далі - ПрАТ «СК «Раритет»), просили стягнути з ДТГО «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_3 74 567, 00 грн майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стягнути по 100 000, 00 грн кожному; з ПрАТ «СК «Раритет» на користь ОСОБА_3 стягнути страхову суму у розмірі 102 000, 00 грн.
Позивачі обґрунтовували заявлені вимоги тим, що 24 лютого 2015 року о 22:29 год. ОСОБА_6, заздалегідь придбавши квиток на потяг № 13 сполученням «Київ-Ужгород», переходячи через другу головну колію по пішохідному переходу вокзалу була смертельно травмована іншим вантажним потягом № 8854. Згідно з висновком судово-медичного експерта Бердичівського міжрайонного відділення судових медичних експертиз № 58 виявлені на трупі тілесні ушкодження у сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя та знаходяться у прямому причинному зв'язку зі смертю та могли утворитися від дії тупих предметів. За цим фактом 25 лютого 2015 року відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 276 КК України, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014020420000043. 
На звернення ОСОБА_3 до ПрАТ «СК «Раритет» щодо виплати страхового відшкодування у зв'язку з нещасним випадком, що стався 24 лютого 2015 року ОСОБА_6, 14 вересня 2015 року відмовлено з тих підстав, що її загибель на станції Бердичів не є страховим випадком. Заявник вважає таку відмову страхової компанії неправомірною, оскільки ОСОБА_6, яка придбала проїзний документ АЦ № 831645 на потяг № 013 Київ-Ужгород від станції Бердичів до станції Свалява, підлягає страхуванню як пасажир на залізниці, і здійснення якого визначається Положенням про обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959 (далі - Положення). Зазначений випадок є страховим з огляду на пункт 7 Положення, відповідно до пункту 8 Положення розмір страхового платежу складає 102 000, 00 грн. Унаслідок загибелі ОСОБА_6 заявник поніс витрати на поховання дружини та спорудження надгробного пам'ятника, що складають 74 567, 00 грн. Також позивачі внаслідок загибелі близької людини зазнали моральної шкоди, яку просили відшкодувати, стягнувши її із відповідачів.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року позов задоволено частково. Судом стягнуто з ДТГО «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_3 74 567, 00 грн майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, 15 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди; стягнуто на користь ОСОБА_3, який діяв в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, 15 000, 00 грн моральної шкоди; стягнуто на користь ОСОБА_5 15 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди; вирішено питання про судові витрати. У задоволенні інших позовних вимог до ДТГО «Львівська залізниця», а також позовних вимог до ПрАТ «СК «Раритет» відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11 липня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ДТГО «Львівська залізниця» відхилені, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ДТГО «Львівська залізниця».
У жовтні 2017 року ДТГО «Львівська залізниця» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року.
У заяві ДТГО «Львівська залізниця» просило скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову до ДТГО «Львівська залізниця» з передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 
(в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 1187 ЦК України, за якою шкода має бути відшкодована фактичним володільцем джерела підвищеної небезпеки, який на відповідній правовій підставі володіє ним.
На обґрунтування заяви ДТГО «Львівська залізниця» посилалося на ухвали Верховного Суду України від 15 жовтня 2008 року у справі № 6-11670св08, від 15 жовтня 2008 року у справі № 6-19688св07, від 13 січня 2010 року у справі № 6-25867св08, від 12 травня 2010 року у справі № 6-18679св07, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року у справі № 6-5367св14.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України 
№ 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду України від 03 листопада 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.
13 лютого 2018 року заява ДТГО «Львівська залізниця» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року передана до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року справу призначено до розгляду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви про перегляд судових рішень необхідно відмовити.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_3 є чоловіком загиблої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, ОСОБА_4 є дочкою, а ОСОБА_5 - матір'ю загиблої особи.
Відповідно до акта службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на Південно-Західній залізниці від 25 лютого 2015 року № 1/2 24 лютого 2015 року о 22:29 год. пасажир поїзду № 13, сполученням «Київ-Ужгород», після оголошення про прибуття поїзду ОСОБА_6, при прямуванні на посадку, переходячи через другу головну колію по пішохідному переходу навпроти будівлі вокзалу станції Бердичів на небезпечній відстані від вантажного поїзду № 8854 була смертельно травмована, внаслідок чого загинула на місці. Випадок стався з вини потерпілої ОСОБА_6, яка грубо порушила пункти 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Вину працівників залізничного транспорту не встановлено.
За фактом смертельного травмування ОСОБА_6 потягом № 8854, під керуванням машиністом ОСОБА_7, відомості за частиною третьою статті 276 КК України внесено до ЄРДР.
Частково задовольняючи позов про стягнення шкоди з ДТГО «Львівська залізниця» на користь позивачів, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався положеннями частини другої статті 1187 ЦК України, згідно із якою шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 
При цьому, суди встановили, що відповідно до повідомлення Регіональної філії «Львівська залізниця» від 09 листопада 2016 року станом на 24 лютого 2015 року локомотив, серії ВЛ-80Т-1818, перебував на балансі та на праві повного господарського відання відокремленого підрозділу „Локомотивне депо Львів-Захід" ДТГО „Львівська залізниця". Враховуючи, що зазначений локомотив належав відповідачеві, суди зробили висновок про можливість стягнення з нього на користь позивачів майнової та моральної шкоди.
Із зазначеним висновком судів погодився й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 07 серпня 2017 року, зазначивши, що встановивши, що власником джерела підвищеної небезпеки є ДТГО «Львівська залізниця», суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів матеріальної шкоди.
Відповідно до частини п'ятої статті 22 Господарського кодексу України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.
Згідно із частиною першою статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що локомотив, серії ВЛ-80Т-1818, перебував на балансі та на праві повного господарського відання відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Львів-Захід» ДТГО «Львівська залізниця», що з урахуванням положення статті 136 ГК України свідчить про те, що локомотив перебував саме у володінні відповідача. При цьому відповідач, заперечуючи проти позову, не надав суду доказів того, що локомотив перебував у володінні ДТГО «Південно-Західна залізниця», судом зазначених обставин встановлено не було, доводи заявника у цій частині полягають у переоцінці доказів.
У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 15 жовтня 2008 року у справі № 6-11670св08 про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, зазначено, що за завдану шкоду має відповідати володілець джерела підвищеної небезпеки, а не її власник. За обставинами справи встановлено, що суди помилково стягнули шкоду з відповідача, який на підставі договору оренди передав транспортний засіб у володіння третьої особи, яка мала відповідати за завдану шкоду.
У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 15 жовтня 2008 року у справі № 6-19688св07 про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, зазначено, що за завдану шкоду має відповідати володілець джерела підвищеної небезпеки, а не її власник. За обставинами справи встановлено, що суди помилково стягнули шкоду з відповідача, який був власником автомобіля, проте під час заподіяння шкоди за кермом знаходилась інша особа; при цьому суди не з'ясували, чи є дії власника неправомірними, чи існує безпосередній причинний зв'язок між його діями і заподіяною шкодою.
У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 13 січня 2010 року у справі № 6-25867св08 про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, зазначено, що згідно з вимогами Правил дорожнього руху України власник транспортного засобу, а також особа, яка має тимчасовий реєстраційний талон, можуть передавати у своїй присутності керування транспортним засобом іншій особі, яка має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. За оцінкою обставин справи встановлено, що суди помилково стягнули відшкодування шкоди з відповідача, який був власником автомобіля, проте під час заподіяння шкоди за кермом знаходилась інша особа.
У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2012 року у справі 
№ 6-34600св12 за обставинами справи суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції у частині стягнення спричинених матеріальних збитків з власника транспортного засобу, залишивши без змін рішення у частині стягнення шкоди з особи, яка на підставі довіреності керувала автомобілем.
У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року 
у справі № 6-5367св14 за обставинами справи встановлено, що суди правомірно стягнули відшкодування шкоди у солідарному порядку з власника автомобіля, та особи, яка керувала автомобілем на підставі довіреності під час завдання шкоди.
Таким чином, порівняння змісту досліджених судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними фактичними обставинами неоднаково застосував одні й ті самі норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Наявність обставин, що є підставою для перегляду справи, не підтвердилася, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви необхідно відмовити.
Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні заяви Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                          В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                            В. О. Кузнєцов
 
С. О. Погрібний
 
                                                                                                                      О. В. Ступак
 
                                                                                                                      Г. І. Усик