Постанова
Іменем України
 
08 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 297/2415/16-ц
провадження № 61-19179св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області у складі судді           Ільтьо І. І. від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Мацунича М. В., Кожух О. А., від 01 березня 2017 року, 
 
     ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
 
Позовна заява мотивована тим, що відповідач є її батьком. Після її повноліття батько добровільно матеріальну допомогу їй не надає, а її мати не має можливості надавати їй матеріальну допомогу. Вказувала на те, що  вона навчається в Ужгородському національному університеті на денній формі навчання, потребує у зв'язку із цим матеріального забезпечення. 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача аліменти на період навчання у твердій грошовій сумі по 700 грн на місяць.
 
Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн щомісячно, починаючи з 29 вересня 2016 року на період навчання, або до досягнення нею двадцяти трьох років.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач у зв'язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги, натомість відповідач не надає такої допомоги. При цьому відповідач не довів, що він не має можливості надавати матеріальну допомогу позивачу.
 
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції  залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на період навчання, оскільки згідно з вимогами статті 199 СК України батько зобов'язаний утримувати повнолітню дочку, яка продовжує навчатись, та потребує матеріальної допомоги. Відповідач не довів, що він не може  надавати дочці матеріальну допомогу.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову  у позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили питання, чи має відповідач можливість надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній доньці, не врахували, що відповідач не має постійного місця роботи, а також те, що на його утриманні знаходяться його малолітній син від другого шлюбу та його непрацездатна мати. Також суди не перевірили, чи дійсно позивач потребує матеріальної допомоги, чи має вона джерела доходів, чи дійсно мати позивача немає можливості надавати їй матеріальну допомогу, чи продовжує позивач навчатися.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У травні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові  рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У справі, що переглядається установлено, що відповідач ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Згідно з довідкою Ужгородського національного університету                        від 19 вересня 2016 року ОСОБА_4 є студенткою першого курсу денної форми навчання за спеціальністю «Фінанси і Кредит» економічного факультету Ужгородського національного університету.
 
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
 
Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
 
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути менш, ніж                    30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 СК України).
 
Відповідно до частини першої статті 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
 
Статтею 199 СК України установлено, що, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
 
Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
 
За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
 
Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення щодо підстав виникнення обов'язку батьків по утриманню своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання.
 
Так, пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
 
Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статей 198, 199,                  200 СК України, дійшли правильного висновку про те, що повнолітня          ОСОБА_4 у зв'язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги, натомість її батько - ОСОБА_5, такої допомоги не надає, маючи при цьому змогу та обов'язок її надавати, тому стягнули з нього користь позивача аліменти на період навчання згідно з вимогами закону, навівши обґрунтований розмір аліментів, врахувавши матеріальне становище сторін та сімейний стан. 
 
Безпідставними є доводи ОСОБА_5 про те, що він не має можливості надавати позивачу матеріальну допомогу, так як не має постійного місця роботи та на його утриманні перебувають малолітній син та мати похилого віку, оскільки відповідач не довів належними та допустимими доказами перебування на його утриманні малолітнього сина та матері похилого віку.
 
Суди, врахувавши, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, визначили розмір аліментів у твердій грошовій формі. Розмір аліментів визначено судами з урахуванням всіх обставин справи.
 
Крім того, до апеляційної скарги відповідачем долучено довідку Берегівського міськрайонного центру зайнятості від 10 січня 2017 року           № 176, згідно з якою він не перебуває на обліку в пошуках роботи в центрі зайнятості.  
 
Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 не потребує матеріальної допомоги, оскільки позивач є студенткою першого курсу денної форми навчання економічного факультету Ужгородського національного університету та не працює. 
Інші доводи та обставини, на які посилається ОСОБА_5, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | О. В. Білоконь   Є. В. Синельников   С. Ф. Хопта